ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/3815/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,     

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року (суддя Віхрова В.С., м. Дніпро) у справі № 160/3815/19
          за позовом Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради
          до Головного управління Державної служби України з питань праці (Держпраці) у Дніпропетровській області, 
          третя особа – ОСОБА_1 ,
          про визнання протиправним та скасування припису,- 

встановив:

У квітні 2019 року Департамент з гуманітарних питань Кам`янської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати припис ГУ Держпраці у Дніпропетровській області про усунення встановлених порушень №ДН1637/245/АВ/П від 04.04.2019 (т. 1 а.с. 5-12).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 249-259).
Вказане рішення суду мотивовано правомірністю проведення відповідачем інспекційного відвідування та обґрунтованістю винесеного за його результатами припису з посиланням на не проведення Департаментом з гуманітарних питань Кам`янської міської ради повного розрахунку з ОСОБА_1 у день її звільнення 13.11.2017.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент з гуманітарних питань Кам`янської міської ради оскаржив його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що оскаржуваному рішенні відсутня мотивована оцінка аргументу позову, що інспекційне відвідування, як захід державного нагляду (контролю) не передбачений жодним законом України, а визначення інспекційного відвідування як форми державного нагляду (контролю) підзаконним нормативно-правовим актом, а саме - постановою КМУ, є порушенням чинного законодавства України.
Також, скаржник вказав на невірне встановлення судом першої інстанції обставин справи, зокрема, щодо здійснення двох виходів за адресою об`єкта відвідування, а саме - 22.03.2019 та 26.03.2019, посилаючись на те, що вказаними датами зафіксовано не дати здійснення відвідування, а його період – з 22.03.2019 по 26.03.2019. Разом із цим, з правами та обов`язками скаржника було ознайомлено лише 26.03.2019, а не під час інспекційного відвідування, яке розпочалося 22.03.2019, що є порушенням ст. 10 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Також зазначає, що ОСОБА_1 було увільнено від роботи на чотири години робочого часу без збереження заробітної плати на підставі її власноруч написаної заяви, на момент розрахунку претензій  працівник не заявляв.
Крім того, скаржник вказав на відсутність підстав для його відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України, посилаючись на те, що розрахунок з працівницею ОСОБА_1 було здійснено 14.11.2017, а не у день її звільнення - 13.11.2017 не з вини позивача, а через проведення банком платіжного доручення, яке було отримано ним 13.11.2017, лише 14.11.2017. 
Окрім цього, скаржник вказав на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у допущенні до представництва у суді третьої особи ОСОБА_1 представниками Шапошніковою К.М. та ОСОБА_2 , які не є адвокатами. Враховуючи вищевикладене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати, та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити (т. 2 а.с. 2-9).
Відповідач з апеляційною скаргою не погодився, надав відзив, у якому просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
В обґрунтування своїх вимог відповідач вказав про наявність підстав для проведення спірного інспекційного відвідування, а також дотримання процедури його проведення. При цьому, відповідач вказав на факт допуску скаржником контролюючого органу до проведення перевірки, що нівелює правові наслідки процедурних порушень. 
Крім того, відповідач зазначив, що судом першої інстанції вірно встановлено правомірність оскаржуваного припису і наявність порушення  трудового законодавства позивачем.
Третя особа відзиву на апеляційну скаргу не надала, звернулась до суду із письмовими поясненнями, у яких виклала позицію, аналогічну позиції відповідача, а також зазначила про законність участі у справі представників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , оскільки останні, як і сама третя особа, є учасниками первинної профспілкової організації «Освітяни Придніпров`я», яка входить до Федерації незалежних профспілок Дніпропетровської області, та відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 19, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» наділена правом представляти інтереси своїх членів (т. 2 а.с. 48-60).
У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представники третьої особи також просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що у період з 22.03.2019 по 26.03.2019 інспектором праці Волчковим О.М. (службове посвідчення №245), відповідно до ст. 259 КЗпП України, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295, у присутності директора Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради Онищенко Т.Я., начальника відділу правового забезпечення та кадрової роботи Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради Маркіної Т.М., заявника ОСОБА_1 , представника заявника за довіреністю Шапошнікової К.М. проведено інспекційне відвідування у Департаменті з гуманітарних питань Кам`янської міської ради, адреса реєстрації: 51931, Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, проспект Свободи, буд. 36, код ЄДРПОУ 02142230, за результатами якої складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 26.03.2019 №ДН-1637/245/АВ (далі – акт інспекційного відвідування) (т. 1 а.с. 26-30).
В процесі інспекційного відвідування було встановлено, що 13.11.2019 працівник методичного кабінету при департаменті з гуманітарних питань міської ради ОСОБА_1 подала заяву про увільнення її від роботи як потерпілої у справах про адміністративні порушення без збереження заробітної плати 13.11.2017 р. з 8 години по час фактичного повернення на роботу - 12.00 год. У табелі обліку використання робочого часу за листопад 2017 року було зазначено 13.11.2017 чотири години робочого часу. 
Факт перебування в суді підтверджується повістками.  Частиною 1  ст. 119 КЗпП передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків та гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, тому  замість показника «відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін» в табелі мало бути зазначено показник, яким позначається інший невідпрацьований час, передбачений законодавством, у т. ч. виконання державних і громадських обов`язків.
25.02.2019 р. позивачем було виявлено помилку та внесено до табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 позначку 4/ІН, а  28.02.2019 р. їй було донарахований середній заробіток за 4 години (позначка «ІН») та в цей же день виплачено 110,77 грн.

Враховуючи зафіксовані актом інспекційного відвідування порушення норм чинного законодавства України, відповідачем винесено припис про усунення виявлених порушень
№ ДН1637/245/АВ/П від 04.04.2019 (т. 1 а.с. 32-33), правомірність винесення якого є предметом розгляду у межах цієї адміністративної справи
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що   позивачем порушено вимоги частини 1  статті 116 КЗпП, а саме остаточний розрахунок працівнику не виплачено в день звільнення;  позивачем порушено вимоги частини 1  статті 117 КЗпП, а саме заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не нараховано і не  виплачено; мали місце порушення вимог ч. 1  ст. 119 КЗпП, якою передбачені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків та гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи рішення,  виходив з того, що 14.11.2017 р. при здійсненні кінцевого розрахунку з колишнім працівником ОСОБА_1 , звільненої 13.11.2017 р. з займаної посади, до складу виплаченої суми не увійшла сума середнього заробітку за 13.11.2017 р. (день, коли вона виконувала свій громадський обов`язок, - приймала участь у судовому засіданні в якості потерпілої по справі). Саме це порушення полягло в основу оскаржуваного припису.
Суд першої інстанції зазначив, що в силу прямої вказівки  закону, незважаючи на подану заяву працівником, роботодавцем мала бути проведена оплата за 13.11.2017 р. у складі всіх належних сум при звільненні ОСОБА_1 . Доводи, якими позивач пояснює свої позовні вимоги, жодним чином не обґрунтовують та не спростовують фактичне проведення виплати спірної суми колишньому працівнику через півтора роки після його звільнення, тоді як  закон  містить імперативну норму відносно виплати усіх належних сум у день звільнення. 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V, у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі – Закон України № 877).
Постановою КМУ від 11.02.2015 № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці, згідно п. 1 якого Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.
Пунктом 2 вказаного Положення передбачено, що Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) на час спірного інспекційного відвідування було визначено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затвердженим постановою КМУ № 295 від 26.04.2017 (надалі - Порядок № 295).
Відповідно до п. 2 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі проведення інспекційних відвідувань або невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Поняття «інспекційне відвідування» міститься, серед іншого, в Конвенції Міжнародної організації праці №81 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі 1947 року.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на законодавчому рівні було визначено державний орган - Державну службу України з питань праці (Держпраці), який у відповідності до вимог Закону України № 877 здійснює держаний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю, в тому числі, у формі інспекційних відвідувань.
Судом першої інстанції  встановлено, що підставою для проведення інспекційного відвідування Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради стало звернення колишнього працівника щодо порушення стосовно нього законодавства про працю (лист ОСОБА_1 до Державної служби з питань праці від 05.03.2019 №М-795/ДП, який направлений ГУ Держпраці у Дніпропетровській області листом Департаменту з питань праці від 11.03.2019 р. №1105/4/4.1-зв-19 (вх. №49/04 від 13.03.2019 р.) (т. 1 а.с. 70-71).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України № 877, для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.
На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.
Частиною 5 ст. 7 Закону України № 877 передбачено, що перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).
Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання.
Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.
Частиною 1 ст. 10 Закону України № 877 передбачено, що суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право бути поінформованим про свої права та обов`язки.
Частиною 6 ст. 7 Закону України № 877 передбачено, що за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, два примірники якого підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом. Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями.
Також, відповідно до п.19 Порядку №295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складається акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Згідно п.п.20-29 Порядку №295, акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.
Матеріалами справи підтверджено, що 21.03.2019 на підставі доручення Держпраці від 11.03.2019 № 1105/4/4.1-зв-19 (вх. № 49/04 від 13.03.2019), за зверненням ОСОБА_1 щодо порушення відносно неї законодавства про працю за № ДН-1637, ГУ Держпраці у Дніпропетровській області винесено наказ №342-І про призначення інспекційного відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю у Департаменті з гуманітарних питань Кам`янської міської ради, юридична адреса:51931, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, проспект Свободи, буд.36, код ЄДРПОУ 02142230 (т. 1 а.с. 73).
На підставі наказу №342-І від 21.03.2019, ГУ Держпраці у Дніпропетровській області складено направлення на проведення інспекційного відвідування №165 від 21.03.2019, в якому визначено, що інспекційне відвідування буде проведено з 22.03.2019 по 04.04.2019 та під час його проведення буде здійснено контроль додержання законодавства про працю у Департаменті з гуманітарних питань Кам`янської міської ради з питань повноти, своєчасності нарахування та виплати заробітної плати, остаточного розрахунку та виплати звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахункових коштів при звільненні по день фактичного розрахунку (т. 1 а.с. 72).
Наказ № 342-і від 21.03.2019 скаржником не оскаржено. Також матеріали справи не містять посилання скаржника на порушення визначеного Законом України № 877 порядку вручення направлення на проведення інспекційного відвідування.
26.03.2019 під час проведення інспекційного відвідування, на виконання вимог ч. 1 ст. 10 Закону України № 877, керівника суб`єкта господарювання ознайомлено під підпис з його правами та обов`язками (т. 1 а.с. 79).
Як було зазначено раніше, за результатами інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Дніпропетровській області складено акт від 26.03.2019, який хоч і підписано посадовою особою скаржника із зауваженнями, проте вказані зауваження, які були надані скаржником у письмовому вигляді на адресу відповідача 29.03.2019, не стосуються порядку та підстав проведення інспекційного відвідування (т. 1 а.с. 74-78, 87).
Отже, фактично скаржник допустив службову особу позивача до проведення перевірки та взяв участь у її оформленні, чим виразив своє погодження з наявністю підстав для її проведення.
Колегія суддів погоджується з твердженням відповідача, що факт допуску до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при проведенні такої перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 по справі № 806/2127/16, від 08.08.2018 по справі № 811/1680/17.
Щодо встановлених актом інспекційного відвідування порушень та правомірності вимог, викладених у приписі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з приписом про усунення виявлених порушень № ДН1637/245/АВ/П в графі «Зміст виявленого порушення» зазначено: «Середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку з ОСОБА_1 . Департаментом з гуманітарних питань Кам`янської міської ради не нараховано та не виплачено», що є порушенням частини першої ст. 117 КЗпП. Вимагається в приписі у строк не пізніше 15.04.2019 року письмово проінформувати  управління з питань праці про усунення порушення та надалі постійно дотримуватись вимог чинного законодавства.
Як вбачається з акту перевірки, відповідачем було встановлено наступні  порушення: заробітна плата  працівнику ОСОБА_1 за весь час щорічної відпустки виплачена пізніше ніж за три дні до початку відпустки, чим порушено вимоги ч. 4 ст. 115 КЗпП; після звільнення ОСОБА_1 13.11.2017 року кінцевий розрахунок проведено 14.11.2017 року, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 116 КЗпП; середній заробіток за весь  затримки по день фактичного розрахунку не нараховується  та не виплачується; порушені вимоги ч. 1 ст. 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. 
При цьому в акті зазначено, що останнє порушення було усунуто 28.02.2019 року шляхом виплати коштів, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП та ч. 2 ст. 275 КУпАП коштів.
З огляду на зміст порушень, визначених в акті, вимоги, викладені у приписі, є не конкретними.
Крім того, колегія суддів зауважує,  що на усунення порушень позивачем було сплачено ОСОБА_1 середній заробіток за один день затримки розрахунку при звільненні 30.05.2019 року, що сторонами не оспорюється.
Щодо затримки виплати середнього заробітку за час виконання громадських обов`язків,  колегія суддів зазначає наступне.
У відповідності до ст.116 КЗпП  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП  визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено і сторонами не спростовано, що третій особі в справі   ОСОБА_1 14.11.2017 року було виплачено заробітну плату,  в тому числі - за повний робочий день 13.11.2017 року (а.с. 101, 145-167 т. 2), оскільки заробітна плата була нарахована позивачем до подання   ОСОБА_1 заяви про  увільнення від роботи.
Таким чином, може йти мова лише про невиплату 14.11.2017 року різниці між середнім заробітком, що підлягав виплаті за ст. 119 КЗпП України,  та фактично виплаченою заробітною платою за 4 години робочого часу, що складає близько 15 гривень.
Втім, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не визнається право третьої особи на отримання середнього заробітку за час затримки виплати вказаних коштів  з огляду на обставини увільнення останньої від роботи, і відсутності, на його думку, вини у затримці остаточного розрахунку.
Пунктом 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26.04.2017 року № 295, визначені підстави проведення інспекційних відвідувань, серед яких: звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю;  зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.
Разом з тим, слід зазначити,  що третя особа звернулась до відповідача із заявою щодо порушень стосовно неї законодавства про працю, яке стало підставою для проведення інспекційного відвідування, у березні 2019 року, тобто майже через півтора роки після звільнення з посади (13.11.2017 р.), а тому її звернення не мало бути підставою інспекційного відвідування.
З огляду на те, що позивач допустив відповідача до проведення інспекційного відвідування, колегія суддів вважає, що слід надати оцінку припису, прийнятому за наслідками такої перевірки.
Суд доходить висновку про неправомірність припису з огляду на системний аналіз п. 5, 13 вказаного Порядку та норм Кодексу законів про працю України, зокрема,  статей 117 та  233 КЗпП.
Так, статтею 117 КЗпП України передбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку можлива і  за наявності спору, але розмір відшкодування має визначати орган, який вирішує спір по суті.
З матеріалів справи вбачається, що такий спір існує і позивач заперечує проти виплати відшкодування в повному обсязі з огляду на обставини увільнення від роботи працівника, незначний розмір заробітної плати, яка, на думку відповідача, своєчасно не виплачена, відсутності вини позивача.
При цьому слід зауважити, що вирішення такого спору підлягає у судовому порядку. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються (ст. 124 Конституції України). Крім того, відповідно до п 13 Порядку № 295 інспекторам праці забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду індивідуальних або колективних трудових спорів.
Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Велика палата Верховного Суду в своєї постанові від 30.01.2019 року в справі № 910/4518/16 висловила правову позицію щодо правової природи   стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку), та зазначила, що воно є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила в указаній постанові, що   середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні  статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
Отже, строк звернення до суду з позовом про стягнення такого відшкодування є обмеженим у відповідності до ст. 233 КЗпП України, при цьому він може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску у відповідності до ст. 234 КЗпП.
Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки припису відповідача, який спонукає позивача виплатити третій особі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі без урахування вини позивача (наявність або відсутність якої може встановити лише суд під час розгляду трудового спору)  та пропуску строку, встановлено законом для  звернення до суду за захистом порушеного права. 
Колегія суддів доходить висновку, що відповідач, не маючи законних підстав для проведення інспекційного відвідування,  своїм приписом зобов`язав позивача вчинити дії на усунення порушень трудового законодавства, переймаючи на себе повноваження суду, вирішив по суті трудовий спір між позивачем та третьою особою, чим порушив баланс несприятливих наслідків для прав та інтересів позивача та ціллю, на досягнення якої були направлені його дії.
В п.23. Рішення Європейського Суду з прав людини Суд «Проніна проти України»  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції обов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в 
суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин 
справи (див.  "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).  
Отже, колегія суддів не надає оцінки тим обставинам, які мають бути оцінені судом під час розгляду трудового спору.
Згідно ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та  неправильне застосування норм матеріального права, які допущені судом першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рушення суду – скасуванню. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 160/3815/19 – скасувати.
Визнати протиправним та скасувати припис Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про усунення встановлених порушень № ДН1637/245/АВ/П від 04.04.2019.
Стягнути з державного бюджету України на користь Департаменту з гуманітарних питань Кам`янської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з питань праці у Дніпропетровській області судовий збір в сумі 4802,50 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 12.03.2020р.

Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов