ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/1041/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів:          головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                                                  суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,
розглянувши у відкритому 
судовому засіданні в м. Дніпрі 
апеляційну скаргу                               Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року (головуючий суддя – Сацький Р.В.) в адміністративній справі

за позовом                                          ОСОБА_1 

до                                                   Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області

про                                                   визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області (далі – Відповідач), в якому просив суд: 
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07.09.2018 №0027161305 та №0027171305 Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області.
В обґрунтування позовної заяви зокрема зазначено про те, що Відповідач провів документальну позапланову невиїзну перевірку, за наслідками якої прийнято спірні податкові повідомлення-рішення, з порушенням п. 79.2 ст. 79 ПК України, що свідчить про наявність підстав для визнання перевірки незаконною та, як наслідок, про відсутність правових наслідків такої перевірки. З огляду на обставини, викладені у позовній заяви Позивач просив суд позовні вимог задовольнити у повному обсязі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року по справі №280/1041/19 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень – задоволено у повному обсязі (а.с. 150-154).
Відповідач - Головне управління Державної податкової служби у Запорізькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 159-164).
В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано  у тому числі тим, що суд першої інстанції не дослідив належним чином тих обставин, що відповідно до положень ПК України ОСОБА_1 проінформовано про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки письмовим повідомленням від 04.07.2018 №651/5264/14/08-01-13-05-05, яке надіслано платнику податків 04.07.2018 разом з копією наказу №2124 від 27.06.2018 рекомендованим листом з повідомленням про вручення 04.07.2018 з урахуванням вимог п. 42.2 ст. 42 ПК України.
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Разом з апеляційною скаргою Головне управління ДПС у Запорізькій області заявило клопотання про заміну Відповідача його правонаступником.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року здійснено заміну Відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області правонаступником – Головним управлінням Державної податкової служби у Запорізькій області.
Позивач, який був належним чином сповіщений про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не прибув та свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив.
Клопотань від учасників справи про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 на території України карантину до суду апеляційної інстанції не надходило.
За таких обставин, колегія суддів, з урахуванням думки представника Відповідача, ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи, які не з`явились.
В судовому засіданні представник Відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника Відповідача, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 23 листопада 2006 року між Позивачем, ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено кредитний договір №108171500, за яким ним було отримано суму в розмірі 120190,00 грн, що на день видачі кредиту було еквівалентно сумі в 23 800,00 дол. США на споживчі цілі.
Згідно виписки з рахунку позичальника від 04.03.2015, позичальником було погашено:
- за тілом кредиту в період з 23.11.2006 по 04.03.2015: 8 499,60 дол. США;
- за тілом кредиту 29.11.2016: 8460,00 дол. США (платіж за врегулювання);
- за процентами: 16 710,33 дол. США.
Всього, з моменту укладення кредитного договору до 29.11.2016  Позичальником було повернуто банку 33 669,93 дол. США, що на 9 869,93 дол. США перевищує суму отриманих в банку коштів.
25 травня 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ « УкрСиббанк» суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за Договором про надання споживчого кредиту №11081715000 від 23 листопада 2006 року в розмірі 16784,58 доларів США 58 центів.
29 листопада 2016 року ОСОБА_1 було сплачено на користь ПАТ «Укрсиббанк» суму грошових коштів в розмірі 217079,55 грн з метою повного закриття кредиту за пільговим курсом 12,83 грн за 1 дол. США.
Листом від 19.08.2017 №11590/10/08-01-13-05-10 Відповідач повідомив Позивача про обов`язок, передбачений п. 179.1 ст. 179 ПК України, з подання річної декларації про майновий стан і доходи у терміни визначені пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України, а саме до 01 травня, що настає за звітним (а.с. 95).
27 червня 2018 року Відповідачем прийнято наказ №2124 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 
04 липня 2018 року Відповідач направив ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 , письмове повідомлення про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та копію наказу від 27 червня 2018 року №2124 (а.с. 84).
23 липня 2018 року за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки Відповідачем складено акт №696/08-01-13-05/ НОМЕР_1 , який направлено ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 (а.с. 87-93).
На підставі висновків акту №696/08-01-13-05/ НОМЕР_1 Відповідачем прийнято  податкові повідомлення-рішення від 07 вересня 2018 року №0027161305 та №0027171305, які 17.09.2018 надійшли на адресу Позивача: АДРЕСА_2 (а.с. 82-86).
Податковим повідомленням-рішенням від 07.09.2018 №0027161305 було встановлено порушення Позивачем вимог п.п. «д» и. 164.2.17 ч. 164.2 ст. 164 ПК України, тобто не сплати суми податку з доходу отриманого як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитом за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року, а саме: не сплати за основним платежем у розмірі 30 713,19 грн, за фінансовою санкцією в сумі 7 678,30 грн, а всього: 38 391,49 грн. 
Податковим повідомленням-рішенням №0027171305 збільшено податкові зобов`язання ОСОБА_1 з військового збору в сумі 3199,29 грн в т.ч. основного платежу в сумі 2559,43 грн та штрафних санкцій в сумі 639,86 грн.
Правомірність прийняття Відповідачем податкових повідомлень-рішень від 07 вересня 2018 року №0027161305 та №0027171305 є предметом судового розгляду у даній справі.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI; Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV; Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зокрема виходив з того, що податковим органом не було виконано вимоги п. 42.2 ст. 42, п. 79.2 ст. 79 ПК України щодо направлення за актуальною, реальною адресою місцезнаходження платника податків наказу від 27.06.2018, що свідчить про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Глава 8 розділу ІІ ПК України визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.
При цьому приписи ПК України в цій частині установлюють і певні правила поведінки при здійсненні перевірки як для суб`єкта владних повноважень, так і для платника податків, чітке дотримання яких вимагається задля забезпечення балансу між публічними і приватними інтересами.
За правилами пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Згідно з п. 42.2 Податкового кодексу, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Положення статті 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).
Право на судовий захист відображене і у частині першій статті 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.
З аналізу вищевикладеного випливає те, що оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18.
З матеріалів даної справи судом апеляційної інстанції встановлено, що Відповідачем до суду першої інстанції було подано наступні докази направлення наказу від 27.06.2018 №2124 про проведення перевірки:
- квитанція про направлення поштових відправлень згідно реєстру від 04.07.2018 (а.с. 73, 118);
- поштовий реєстр №7002 (а.с. 74, 120).
Згідно інформації, що міститься у вказаних документах, поштова кореспонденція направлялася ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Однак, ОСОБА_1 з 06.02.2007 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .
При цьому, факт обізнаності Відповідача про те, що актуальна адреса ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 , підтверджується тим, що:
- лист ГУДФС у Запорізькій області від 19 серпня 2017 року з повідомленням про обов`язок подати декларацію про майновий стан і доходи направлений Позивачу саме на адресу: АДРЕСА_4 (а.с. 95-96).
- спірні податкові повідомленням-рішення 07 вересня 2018 року направлені Позивачу саме на адресу: АДРЕСА_4 (а.с. 82);
- в апеляційній скарзі Відповідач самостійно вказує на те, що адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_4 .
Зазначене свідчить про те, що Позивач не отримував та не міг отримати письмове повідомлення Відповідача про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та копію наказу від 27 червня 2018 року №2124, оскільки останні були направлені не за актуальною податковою адресою Позивача, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , що фактично позбавило ОСОБА_1 можливості подати до контролюючого органу відповідні докази та пояснення щодо перевіряємого Відповідачем питання отримання ним доходу у 2016 році, що, в свою чергу, свідчить про відсутність правових підстав для проведення Відповідачем позапланової документальної невиїзної перевірки Позивача в межах спірних правовідносин.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що проведення Відповідачем перевірки без наявності на те правових підстав зумовлює те, що акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, й не має юридичної значимості, а тому прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення не можуть бути визнані правомірними.
Доводи ж Відповідача щодо порушення Позивачем п.п. «д» и. 164.2.17 ч. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України не спростовують факту протиправності проведення перевірки Позивача, а тому підстави для надання їм правової оцінки відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення позовних вимог прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги Відповідача висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року по справі №280/1041/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
В повному обсязі постанова складена  18 червня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов