ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/23580/19	Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/522/20 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Дикун С. І., Щавурська Н. Б., 
за участі секретаря —Боднар Р.В.
та сторін — представника ОСОБА_1 - адвоката Гураль Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/23580/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 лютого 2020 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 березня 2020 року, ухвалених суддею Ромазан В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна про визнання недійсними договорів, зобов`язання поновити право власності, -
В С Т А Н О В И В:
       у травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А. про визнання недійсними договорів, зобов`язання поновити право власності, у якому просить визнати недійсними договори купівлі-продажу земельної ділянки та незавершеного будівництва в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 від 24 червня 2016 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; зобов`язати реєстраційний відділ поновити право власності на земельну ділянку та незавершене будівництво в АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . 
       В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат — ОСОБА_4 і після смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку, площею 0,19 га та зведений на ній незавершений будівництвом житловий будинок в АДРЕСА_1 . Зазначив, що спірну земельну ділянку та незавершений будівництвом будинок ОСОБА_4 отримав у власність незаконно, шляхом залякування їх сестри ОСОБА_5 та її доньки ОСОБА_3 , примусивши останніх укласти із ним спірні договори та покійний ОСОБА_4 не оплатив їм 243846 грн. за придбання земельної ділянки та 179500 грн. за незавершене будівництво. Вказав, що ОСОБА_1 , яка є дружиною померлого ОСОБА_4 , не надала доказів, які б підтверджували перерахування останнім коштів в рахунок придбання спірного майна, а тому зазначені договори слід визнати недійсними з наведених підстав. 
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 лютого 2020 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Березій Зінаїда Анатоліївна про визнання недійсними договорів, зобов`язання поновити право власності, відмовлено у повному обсязі.
       Судовий збір компенсовано за рахунок держави.
       Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 6 березня 2020 року стягнуто із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 800 (вісімсот) гривень.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 4 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги, що договір купівлі-продажу був вчинений під впливом насильства і тому має бути визнаний недійсним.
        ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 березня 2020 року, в якій просила змінити додаткове рішення та стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 компенсацію наданих судових витрат у розмірі 2700 грн.
       В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що мотивуючи своє рішення з врахуванням складності справи, суд першої інстанції не зробив свого висновку про те, якої саме за складністю є справа. Також судом залишено поза увагою, що з 12 затрачених адвокатом годин, 8 годин — це час у судових засіданнях та очікування судових засідань, враховуючи затримки їх початку. Інші 4 години включають сукупно весь час пов`язаний з підготовкою до справи та направленням/поданням процесуальних документів сторонам та суду.         Таким чином, затрачений час є мінімально необхідним для надання правової допомоги відповідачу.
       Мотиви судового рішення щодо обсягу наданих послуг не враховують, що при наданні послуг адвокатом були підготовленні та подані всі заяви по суті справи, взято участь у всіх судових засіданнях, в яких надавалися всі необхідні пояснення та міркування, виступ у судових дебатах.
       Враховуючи пропорційність витрат на правову допомогу до ціни позову суд не зазначив мотивів з яких він прийшов до висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 2700 грн. не є співмірними з вартістю двох об`єктів нерухомого майна.
       Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому зазначив, що останній зловживаючи процесуальними правами подав завідомо безпідставний позов, оскільки оспорювані ним правочини безпосередньо його прав не порушують, а позов ним подано в інтересах відповідачки ОСОБА_3 , яка є його племінницею.
        ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначив, що не подавав безпідставного позову в інтересах ОСОБА_3 , оскільки вона його уповноважила на представлення її інтересів, а справу щодо визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна виділено в окреме провадження. 
       У судовому засіданні 21.05.2020 року ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав. В судове засідання 5.06.2020 року на 12 годину ОСОБА_2 не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить його підпис на розписці від 21.05.2020 року. Клопотань чи заяв про відкладення чи повідомлення про запізнення від ОСОБА_2 не поступало.
       В судовому засіданні 21 травня 2020 року ОСОБА_1 та її представник адвокат Гураль Р.В. апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її адвокат Гураль Р.В. підтримали. 
        ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена.
       У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення підлягає до задоволення.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довів, що укладеними договорами купівлі-продажу земельної ділянки та незавершеного будівництва, що в АДРЕСА_1 від 24 червня 2016 року, його права та інтереси порушені.
       Колегія суддів погоджується з даним висновком.
       Щодо постановлення додаткового судового рішення від 6 березня 2020 року, яким стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 800 грн. за надання правничої допомоги, то колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки він суперечить дійсним обставинам справи.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Судом встановлено, що 24 червня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договори купівлі - продажу земельної ділянки та незавершеного будівництва, посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З.А., за реєстром № 2568, за умовами якого, продавець продала та передала покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця земельну ділянку площею 0,1900 га, кадастровий номер 6125280600:02:001:5140, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та незавершене будівництво, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, що відчужується за цим договором, належить продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 655026, виданого 01 червня 2001 року Байковецькою сільською радою народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 607. Земельна ділянка відчужено за 243 846,00 гривень, а незавершене будівництво за суму 117 500,00 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору. Така вартість земельної ділянки та незавершеного будівництва визначені сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Розрахунок між ними проведено у безготівковому порядку, відповідно до ст. 1087 ЦК України та Постанови Правління Національного банку України від 06 червня 2013 року № 210. Продавець своїм підписом під цими договорами підтвердив проведення зі сторони покупця повного розрахунку за продану земельну ділянку та незавершене будівництво відсутність щодо покупця претензій фінансового характеру.
        Незавершене будівництво належить продавцю на підставі технічного паспорта, виданого 30 травня 2016 року приватним підприємством «Фірма «Матек»; Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії Р1 № 655026, виданого 1 червня 2001 року Байковецькою сільською Радою народних депутатів Тернопільського району Тернопільської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 607; витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-6102085942015, виданого відділом Держгеокадастру у Тернопільському районі Тернопільської області; повідомлення про початок виконання будівельних робіт НОМЕР_1 , виданого 21 січня 2016 року Управлінням ДАБІ в Тернопільській області (а.с.3, 4; 9,10).
        ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , видане повторно 20 лютого 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом ДРАЦСу Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, а.с.8).
       Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно із ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
       Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
       Згідно статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
        Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       За приписами ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу.
        Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
       Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
       Верховний Суд України у п. 19 своєї постанови № 9 від 6 листопада 2009 року “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 21 зазначеної постанови також роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатись в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. 
       Характерними рисами насильства серед інших, є зокрема наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину, а також зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути достатньо серйозним. При його оцінці слід враховувати багато факторів, зокрема, наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, реальна можливість втілення погрози, ступінь ймовірності реалізації погрози з врахуванням характеру особи і можливостей того, хто погрожує, характер особи потерпілого, обстановка і обставини, за яких погроза сприймається потерпілим. 
       Для визнання правочину недійсним з підстав передбачених п. 1 ст. 231 ЦПК України, позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
       Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18.
       Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).
       За змістом ч.1 ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
       Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Враховуючи вищенаведені норми права а також те, що ОСОБА_2 не довів обставин вчинення фізичного чи іншого виду насильства з боку ОСОБА_4 стосовно продавця ОСОБА_3 при укладені спірних правочинів, внаслідок чого остання вчинила правочини проти справжньої своєї волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог.
       Матеріали справи не містять жодного належного чи допустимого доказу щодо визнання цих спірних договорів недійсним з підстав: під тиском та не проведення розрахунку, заявлених ОСОБА_2 в позовній заяві.
       Також, в апеляційній інстанції ОСОБА_2 заявляв, що позов пред`явлений ним був не в його особистих інтересах, а в інтересах його племінниці ОСОБА_3 , яка є дорослою, скромною особою, але захищати себе сама не хоче. Будь якої довіреності на представлення інтересів ОСОБА_3 іншим особам не надавала.
       Отже, як суд першої інстанції, так і колегія суддів вважають, що ОСОБА_3 не позбавлена можливості та права захисту своїх порушених прав та інтересів проводити особисто або з правом надання доручення з дотриманням процедури іншій особі.
       Таким чином, суд першої інстанції підставно прийшов до висновку про відсутність порушених прав, обов`язків та інтересів ОСОБА_2 , укладеними договорами між іншими особами, при цьому досягши усіх їх істотних умов, не маючи при цьому фінансових претензій один до одного.
       Що ж стосується додаткового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.
       Відповідно до положень п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
       Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи.
       Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
       Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
       Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
       Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
       Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц.
       Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. 
       Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.
       Згідно із статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
       З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.
       Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
       1. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
       Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       До суду першої інстанції на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_1 - адвокатом Гураль Р.В. надано такі документи:
- договір про надання правової допомоги від 22 жовтня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Гураль Р.В. (а.с. 29);
- попередній розрахунок судових витрат №0411-01 від 04 листопада 2019 року на суму 2700 грн; (а.с. 75);
- звіт про виконання договору про надання правничої допомоги № 0402-01 від 04 лютого 2020 року; (а.с. 76);
- квитанція № 20 від 20 листопада 2019 року про сплату 2700 грн. (а.с. 77).
       Виходячи із положень статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність ”, суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
       Враховуючи обставини і складність справи та беручи до уваги подані ОСОБА_1 докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що заявником надано до суду необхідні докази понесення витрат за надання правової допомоги, тому заявник має право на компенсацію таких витрат за рахунок відповідача в сумі 2700 грн, а не 800 грн як вирішив суд першої інстанції, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
       Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення від 4 лютого 2020 року є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Додаткове рішення суду від 6 березня 2020 року скасувати та ухвалити додаткову постанову, якою стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2700 грн судових витрат за надання правничої допомоги.
        ОСОБА_2 є інвалідом другої групи і у відповідності до вимог ст. 5 ч.1 п. 9 Закону України “ Про судовий збір” звільнений від сплати судового збору за розгляд справи як у суді першої інстанції, так і в апеляційній, тому витрати слід компенсувати за рахунок держави.
       З метою попередження виникнення та запобігання поширення гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом COVID-19, зважаючи на період карантину до 22 травня 2020 року, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, із змінами внесеними Постановою КМУ №239 від 25 березня 2020 року.
       Відповідно до пункту 3 Розділу XII “Прикінцеві положення” ЦПК України, із змінами внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” від 30 березня 2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.
       Керуючись ст. ст. 137, 141, 270, 367, 369, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -
       
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 лютого 2020 року залишити без зміни.
       Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 березня 2020 року скасувати та ухвалити додаткову постанову, якою стягнути із ОСОБА_2 , (проживаючого АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (проживаючої АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 2700 грн. судових витрат за надання правничої допомоги.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції компенсувати за рахунок держави.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.

Головуюча                                                                        Т.С. Парандюк
Судді:                                                                        С.І. Дикун
                                                                               Н.Б. Щавурська