ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5681/20 Справа № 212/1351/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чайкін І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,
сторони справи :
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засідання в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2020 року,  ухваленого суддею Чайкіним І.Б. у м. Кривому Розі, відомості про дату складання повного тексту судового рішення відсутні,
В С Т А Н О В И В :

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі ПАТ«Криворізький залізорудний комбінат») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що тривалий час працював на підприємстві відповідача в шкідливих умовах виробничого середовища на різних посадах, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Звільнився з підприємства 07 серпня 2006 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. У 1998 році йому встановили професійне захворювання, та виснвоком ВТЕК від 26 жовтня 1998 року йому встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що його постійно турбує біль та обмеження рухів у великих. У зв`язку з тим що з роками погіршився стан  здоров`я він потребує медикаментозного лікування, відвідувати лікарів, що приводить до фізичних страждань та моральних страждань. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 200000 гривень, яку просив стягнути з відповідача.
Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2020 року,   позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь позивача 75000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що судом невірно застосовано норми законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин 1998році, позивачем не надано доказів звернення до відповідача із заявою про компенсацію моральної шкоди. Також представник зауважує, що позивачем не доведений факт заподіяння йому моральних страждань, а визначений розмір моральної шкоди вважають завищеним.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді – доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці позивач з 10 червня 1968 року ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів за різними професіями. Звільнений 07 серпня 2006 року, по виходу на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України ( а.с. 5-10).
Згідно виписки з акту огляду ЛТЕК від 26.10.1998 року ОСОБА_1 перинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності. При повторному переогляді 17 листопада 2003 року, відсоток втрати працездатності збільшився та встановлено 40 % безстроково та третю групу інвалідності ( а.с.14).
Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07.10.1998 року встановлено, що причиною професійного захворювання ОСОБА_1 , є вплив на організм позивача важкої фізичної праці, несприятливого мікроклімату та перевищення допустимих рівнів вібрації. (а.с.11-12).
Позивач ОСОБА_1 з приводу отриманих професійних захворювань проходив лікування в медичних закладах, в підтвердження чого надав виписні епікризи (а.с. 16-26).
На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведені заявлені позовні вимоги та наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди відповідачем, через отримані професійні захворювання та втрату працездатності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо обов`язку відповідача компенсувати моральну шкоду позивачу спричинену отриманим професійним захворюванням.
Згідно вимог п.3,4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
       Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
       Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. 
Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Оскільки позивачу первинно висновком ВТЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності у жовтні 1998 р., тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги та застосовані судом.
У відповідності до положень п.11 цих Правил, в редакції, що діяла на час встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.
Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).
Колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про неврахування судом першої інстанції положення законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, тому що спростовується оскаржуваним судовим рішенням, в якому вірно значено застосовані положення законодавства. 
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.
Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність вперше у розмірі 25%, в подальшому стан здоров`я погіршився та збільшився відсоток втрати працездатності до 40%. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, згідно виписок з медичної карти хворого, позивач відчуває больовий синдром, періодично проходить лікування у зв`язку з отриманим професійним захворюванням. 
Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, визначений з урахуванням роз`яснень, наведених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. з подальшими змінами, відповідно до яких, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступеня вини відповідача, інших обставин, у зв`язку із чим доводи представника відповідача, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу.
Колегія суддів вважає що визначений судом першої інстанції розмір компенсації моральної шкоди 75000 грн. є виваженим, обґрунтованим, співмірним із завданою шкодою. Доводи представника відповідача в частині визначеного розміру моральної шкоди зводяться до переоцінки доказів.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2020 рок залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складений 04 червня 2020 року.

Головуючий:

Судді: