Номер провадження: 22-ц/813/4408/20 
Номер справи місцевого суду: 522/5302/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черевка П.М.,
суддів – Драгомерецького М.М., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя,

встановив:
28.03.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом, який в подальшому був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач зазначала, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 03 жовтня 1998 року, зареєстрованому Гагарінським відділом ЗАЦС м.Москви, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу проведений запис про шлюб № 1291. У період шлюбу народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час знаходження у шлюбі позивач та відповідач набули право власності на нерухоме майно:
- квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_7 .
Посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин в добровільному порядку поділити майно, що було набуте в шлюбі, сторони не змогли, ОСОБА_2 просила суд поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом виділу ОСОБА_2 зі складу спільного сумісного майна та визнання за нею права власності на квартири АДРЕСА_8 АДРЕСА_9 АДРЕСА_10 АДРЕСА_4 , та виділу ОСОБА_1 зі складу спільного сумісного майна та визнання за ним право власності на квартири АДРЕСА_11 АДРЕСА_3 , а також на нежитлові приміщення комор №№15, АДРЕСА_12 , АДРЕСА_7 ; припинити право спільної сумісної власності подружжя. 
Після надходження до Приморського районного суду м.Одеси Висновку експерта № 116/16  судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №522/5302/16-ц за позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, позивач надала уточнення до позовної заяви та просила суд поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя шляхом виділу ОСОБА_2 , ідент. номер НОМЕР_1 , зі складу спільного сумісного майна та визнання за нею право власності на  квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ;  квартиру АДРЕСА_3 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_6 ; виділу ОСОБА_1 , ідент. номер НОМЕР_2 , зі складу спільного сумісного майна та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3 ;  квартиру АДРЕСА_4 ;  квартиру АДРЕСА_4 ;  нежитлове приміщення комори АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_7 ; стягнути з ОСОБА_2 , ідент. номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ідент. номер НОМЕР_2 , 38864 гривень в якості грошової компенсації при відступленні від рівності часток при поділі майна; припинити право спільної сумісної власності подружжя на  квартиру АДРЕСА_1 ;  квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_3 ;  квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_7 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що спірне майно було придбане в період знаходження у шлюбі з відповідачем та відповідно до ст.ст.70, 71 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просила задовольнити позов. 

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.04.2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя  - задоволено.
Поділено майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, шляхом 
виділу ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зі складу спільного сумісного майна та визнання  за ОСОБА_2 права власності на 
- квартиру АДРЕСА_1 ;
- квартиру АДРЕСА_2 ; 
- квартиру АДРЕСА_3 ; 
- нежитлове приміщення комори АДРЕСА_6 ;
виділу ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зі складу спільного сумісного майна та визнання за ним права власності на:
- квартиру АДРЕСА_3 ;
- квартиру АДРЕСА_4 ;
- квартиру АДРЕСА_4 ;
- нежитлове приміщення комори АДРЕСА_5 ;
- нежитлове приміщення комори АДРЕСА_7 .
Стягнуто з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 38864 гривень в якості грошової компенсації при відступленні від рівності часток при поділі майна.
Припинено право спільної сумісної власності подружжя на
квартиру АДРЕСА_1 ;
квартиру АДРЕСА_2 ; 
квартиру АДРЕСА_3 ; 
квартиру АДРЕСА_3 ;
квартиру АДРЕСА_4 ;
квартиру АДРЕСА_4 ;
нежитлове приміщення комори АДРЕСА_6 ;
нежитлове приміщення комори АДРЕСА_5 ;
нежитлове приміщення комори АДРЕСА_7 .
Стягнуто з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору в розмірі 3445  гривень.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10.04.2018 року.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.04.2018 року - залишити без змін.
За змістом ч.ч.1, 4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 03 жовтня 1998 року,  зареєстрований у Гагарінському відділі ЗАЦС м.Москви, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу проведений запис про шлюб №1291. 
У період шлюбу народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Нікулінського районного суду м.Москви від 20.04.2016 року шлюб, зареєстрований 03.10.1998 року Гагарінським відділом ЗАЦС м.Москви, актовий запис № 1291, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало чинності 06.02.2017 року.
У зазначеному рішенні встановлений факт, який не оскаржувався сторонами, про те що вони проживали разом та вели спільне господарство до 14 квітня 2015 року.
У відповідності до ч.1 ст.77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт.
Згідно з п.23  постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»  вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Відповідно до  ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з ч.3  ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.
Відповідно до частини 1  ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до  ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.
Судовим розглядом справи встановлено, що в період шлюбу подружжям було набуто право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_5 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення комори АДРЕСА_7 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно - є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Положеннями ст.69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно вимог ст.ст.70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав факт визначення варіанту поділу майна згідно з Висновком експерта №116/16 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №522/5302/16-ц, враховуючи значення експертизи для вирішення справи.
Згідно з висновком експерта №116/16 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №522/5302/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, яка була складена 10.01.2017 р.: ринкова вартість квартири під АДРЕСА_1 , на час проведення експертного дослідження складає 99015,0 доларів США або 2691901,0 грн. (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).; ринкова вартість квартири під АДРЕСА_2 , на час проведення експертного дослідження складає 39760,0 доларів США або 1080953,0 грн. (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).; ринкова вартість квартири під АДРЕСА_3 , на час проведення експертного дослідження складає 99226,0 доларів США або 2697648,0 грн. (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).; ринкова вартість квартири під АДРЕСА_3 , на час проведення експертного дослідження: 119194,0 доларів США або 324503,0 грн. (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).; ринкова вартість квартири під АДРЕСА_4 , на час проведення експертного дослідження складає 57149,0 доларів США або 1553709,0 грн. (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).; ринкова вартість квартири під АДРЕСА_4 , на час проведення експертного дослідження складає 57149,0 доларів США або 1553709,0 грн. (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).; дійсна ринкова вартість нежитлового приміщення комори АДРЕСА_5 , на час проведення експертного дослідження складає 1650,0 доларів США або 44858,0 (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США); дійсна ринкова вартість нежитлового приміщення комори АДРЕСА_6 , на час проведення експертного дослідження складає 750,0 доларів США або 20315,0 (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США); дійсна ринкова вартість нежитлового приміщення комори АДРЕСА_7 , на час проведення експертного дослідження750,0 доларів США або 20315,0 (без урахування ПДВ, курс НБУ на 10.01.2017 р. 2718,6800 грн./100 доларів США).
Також наданий можливий варіант поділу нерухомого майна пооб`єктно, виходячи з ринкової вартості та з визначенням компенсації у випадку відступлення від рівності часток, у відповідності до якого співвласнику АДРЕСА_13 можливо виділити квартири АДРЕСА_8 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_9 та комору № НОМЕР_3 , а співвласнику № АДРЕСА_14 – квартири №№ НОМЕР_4 а, 175, 175 а та комори №№ НОМЕР_5 та 28. Грошова компенсація при цьому від співвласника АДРЕСА_13 співвласнику АДРЕСА_14 складає 38864 грн. або 1430,0 доларів США.
Також судом правильно прийнято до уваги те, що відповідно до Рішення Нікулінського районного суду м.Москви від 20 квітня 2016 року місце проживання двох неповнолітніх дітей різної статі ухвалено разом з матір`ю ОСОБА_2 , а місцем реєстрації у м. Одесі позивача є квартира АДРЕСА_1 . Більш того, тільки зазначена квартира відповідає вимогам для мешкання сім`ї позивачки у такому складі.
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 цієї ж статті ці дані встановлюються, зокрема, висновком експерта.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1  ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що стороною позивача через тривалість розгляду справи продовж двох років неодноразово подавалися заяви про застосування розумних строків та наголошувалося про неможливість спільного користування і володіння майном, що конфлікт між колишнім подружжям носить системний та непримиримий характер, про що свідчать неодноразові звернення ОСОБА_2 до органів міліції відносно нападів на неї з боку відповідача, перешкоди у володінні та користуванні спільним майном тощо. Всі ці обставини свідчили про порушення прав позивача. 
В свою чергу, судом обґрунтовано встановлено тривалі і системні зловживання процесуальними правами з боку відповідача, а саме ненадання доступу до об`єктів дослідження при проведенні експертизи; надання клопотань для ознайомлення з матеріалами справи, для підготовлення питань для додаткової (повторної) експертизи.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,  ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, яка є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.  
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-923цс15.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно посилався на рішення іноземного суду, яке скасовано, не відповідає дійсності, оскільки рішення Нікулінського районного суду м.Москви від 20.04.2016 року було змінено лише в частині стягнення аліментів, в іншій частині рішення суду не змінено та набрало законної сили. Твердження ОСОБА_1  щодо необхідності проходження спеціальної процедури для визнання та виконання рішення іноземного суду є безпідставними і не можуть бути застосовані для фактів і обставин, встановлених рішенням Нікулінського районного суду м.Москви від 20.04.2016 року, оскільки не заперечувалися сторонами при розгляді справи. Посилання відповідача про відсутність доказів того, що не було порушено його право на волевиявлення думки та надання міркувань по проведенню та на проведення експертизи спростовуються матеріалами справи, оскільки матеріали справи містять неодноразові клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з різних підстав, про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи, для підготовлення питань для додаткової (повторної) експертизи; через півтора року після відкриття провадження у справі була подана апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження. У судове засідання, призначене на 10.04.2018 року, представник відповідача не з`явився, в матеріалах справи міститься відмітка про ознайомлення з матеріалами справи, про час та місце був повідомлений належним чином. Дані обставини, у розумінні статті 44 ЦПК України, свідчать про зловживання процесуальними правами зі сторони відповідача.        

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що викладені аргументи апеляційної скарги є безпідставними та не можуть слугувати правовими підставами для скасування судового рішення, оскільки судом під час розгляду справи всебічно і повно досліджено та оцінено усі надані сторонами докази, з урахуванням вимог та заперечень сторін вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.374, ст.ст.375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 квітня 2018 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24.02.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду                                П.М. Черевко

М.М. Драгомерецький 

О.М. Таварткіладзе