ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2020 року           справа №200/435/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року  у справі  № 200/435/20-а (головуючий І інстанції Михайлик А.С.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог,  просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача в нездійсненні перерахунку та несплаті індексації щомісячних страхових виплат  за період з 01.04.2001, за винятком виплачених сум, без врахування розміру пенсії та визначення  базовими місяців, в яких відбулося підвищення пенсійних виплат, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку із  несвоєчасною виплатою  індексації страхових виплат з період з 01.04.2001 по день фактичної виплати щомісячних страхових виплат;
- зобов`язати відповідача нарахувати і сплатити індексацію щомісячних страхових виплат за період з 01.04.2001 за винятком виплачених сум, без врахування розміру пенсії та визначення  базовими місяців,  в яких відбулося підвищення пенсійних виплат, а також компенсацію втрати частини доходів  у зв`язку із несвоєчасністю виплати індексації страхових виплат за період з 01.04.2001  по день фактичної виплати;
- стягнути  моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в липні 2019 року звернулася з заявою до відповідача, в якій просила повідомити про нарахування та виплату  індексації щомісячних страхових виплат за весь час перебування на обліку в фонді соціального страхування. Листом від 16.08.2019 року відповідач повідомив про те, що через невиконання позивачем  обов`язку про надання до фонду інформації про  проведення індексації заробітної плати, зміну розміру отримуваної пенсії та місяців її підвищення, стану працевлаштування, в нього були відсутні вихідні дані, необхідні для проведення індексації щомісячних страхових виплат. З 11.10.2017 нарахування індексації здійснюється відповідно до ч. 15 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" одночасно із проведенням перерахунку щомісячної страхової виплати відповідно до ч. 2 ст. 37 цього Закону. Вважає, що відповідач з 01.04.2001 не нараховував індексації щомісячних страхових виплат за відсутності на те підстав, чим порушив право позивача на отримання індексації страхової виплати через знецінення доходів, а також право на отримання компенсації втрати частини доходів в зв`язку з порушенням строків виплати через несвоєчасну виплату сум індексації. Крім того, бездіяльність  відповідача, внаслідок якої щомісячні страхові виплачені без індексації та в меншому ніж належить розмірі, спричинила моральні страждання позивача та свідчить про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо нездійснення ОСОБА_1  нарахування та виплати індексації щомісячних страхових виплат за період з 01.04.2001 по 30.06.2004 та з 01.10.2011 по 11.10.2017. 
Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати та виплатити індексацію щомісячних страхових виплат ОСОБА_1  з 01.04.2001 з урахуванням фактично виплачених сум без врахування розміру пенсії та визначення у якості базових місяців, в яких відбулося підвищення страхових виплат.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням в частині відмовлених позовних вимог, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення власником встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема, заробітної плати, пенсії, страхових виплат). При цьому, компенсація за порушення строків  виплати нарахованого доходу проводиться незалежно від вини органу, що здійснює відповідні виплати незалежно від порядку і підстав нарахування цього доходу чи його частин: самим підприємством добровільно чи на виконання судового рішення, оскільки ці нормативні акти не містять буд-якого виключення. 
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. 
Бездіяльність  відповідача щодо не нарахування та не спати індексації страхових виплат, а також компенсації втрати частини доходів в зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації, призвела до моральних страждань з боку позивача, оскільки він тривалий час був позбавлений своєчасного та в повному обсязі матеріального забезпечення. 
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України,  перебуває на обліку  в Бахмутському відділенні управління Виконавчої дирекції фонду соціального страхування  України в Донецькій області, є отримувачем щомісячних страхових виплат внаслідок отриманого трудового каліцтва (а.с. 14-18).
Постановою Артемівського міського відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 622 від 30.07.2001 у зв`язку із отриманням ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку  на виробництві, що стався 27.07.1992, на підставі матеріалів особової справи потерпілого № 0503100622 (р/н страхувальника 0503000004) відповідно до висновку МСЕК серії 2-18 АВ № 079036 від 22.11.1999, яким встановлено 50% втрати працездатності, з 01.04.2001 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової втрати працездатності, що компенсує відповідну  частину втраченого заробітку в розмірі 89,44 грн (а.с. 47). 
Відповідно до відомостей трудової книжки серії БТ № 9720306  в період з 02.06.1997 по 03.06.2002 позивач працювала у ВАТ "Часівоярський вогнетривкий комбінат" (а.с. 20-26). 
Постановами відповідача від 10.03.2006, від 15.11.2006, 16.01.2007, 14.02.2007, 05.03.2007, 23.03.2007, 10.09.2007, 11.04.2008, 11.02.2009, 02.11.2011 позивачу призначено розраховану суму індексації щомісячної страхової виплати (а.с. 50-74). 
Листом від 16.08.2019 позивача повідомлено про те, що до 11.10.2017  порядок індексації страхових виплат визначався Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р №1078. Водночас, через невиконання позивачем обов`язку про надання до фонду інформації про проведення індексації заробітної плати, звільнення,  зміну розміру отримуваної пенсії та місяців її підвищення, в  Управління Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області  були відсутні вихідні дані, необхідні для проведення індексації щомісячних страхових виплат. З 11.10.2017 нарахування індексації здійснюється відповідно до  ч. 15 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" одночасно із проведенням перерахунку щомісячної страхової виплати відповідно до ч. 2 ст. 37 цього Закону (а.с. 28). 
Згідно довідки Бахмутського міського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області  №  18.03.1/400  від 28.01.2020 про нараховані та виплачені суми індексації доходів за період з 01.04.2001 по 31.12.2019  позивачу нараховано індексацію  в сумі 323,86 грн., у тому числі у  липні - жовтні 2004 року в сумі 2,03 грн. на місяць, у листопаді 2004 року - 4,79 грн., грудні 2004 року - 8,14 грн., січні 2015 року - 10,61 грн., лютому 2005 - 14, 38 грн., липні - жовтні 2005 - 2,34 на місяць, листопаді та грудні 2005 року - 4,68 грн. на місяць, січні 2006 року - 16,8 грн., вересні та жовтні 2006 року  - 2,38 грн. на місяць, листопаді 2006 року - 6,71 грн., грудні 2006 року - 12, 55 грн., січні та лютому 2007 року в сумі 16,66 грн. на місяць, серпні 2007 року - 7,17 грн., вересні та жовтні 2007 року - 10, 75 грн. на місяць, листопаді 2007 року - 18,43 грн., грудні 2007 року - 26,37 грн., січні 2008 року - 32,51 грн., лютому 2008 року - 38,65 грн., січні 2009 року - 4,32 грн., лютому 2009 року - 10,37 грн., червні та липні 2011 року - 4,39 грн. на місяць, серпні та вересні 2011 року - 8, 43 грн (а.с. 45).
Спірним питанням цієї справи є не нарахування позивачу індексації щомісячної страхової виплати з 01.04.2001, протиправності визначення базовим місяцем місяця підвищення пенсії під час проведення  нарахування та виплати індексації, а також виплати компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди. 
Оцінка суду. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
За приписами частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 46 Конституцій України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За приписами статті 2  №2050-III визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно з статтею 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до статті 4 Закону №2050-ІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.02.2001 №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пунктами 2, 3 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);
- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Системний аналіз даних положень свідчить, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. 
При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 134/89/16-а, від 10.02.2020 у справі № 134/87/16-а, від 05.03.2020 у справі №140/1547/19.
Враховуючи, що в даній справі судами встановлено, що з 01.04.2001 року позивачу не був нарахований та виплачений дохід у вигляді індексації страхової виплати, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що позовні вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації щомісячних страхових виплат за період з 01.04.2001 року по день фактичної сплати відповідних сум індексації щомісячних страхових виплат, є передчасними, а відтак правові підстави для їх задоволення відсутні.
Аналогічна правова позиція викладена в поставі Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі №200/11292/19-а.
Суд також враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений в постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, відповідно до якого суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Суд відхиляє посилання позивача на необхідність застосування у даній справі висновків, сформованих у постановах Верховного Суду України від 19.12.2011 у справі № 6-58цс11, від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16 та у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 336/4675/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, оскільки такі ухвалені у справах, фактичні обставини яких є відмінними, від тих, які встановлені у межах розгляду даної справи.
Так, в зазначених судових рішеннях Верховний Суд визначив про право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. 
У даній справі, що розглядається,  з 01.04.2001 року позивачу не був нарахований та виплачений дохід у вигляді індексації страхової виплати, отже нарахування  компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати є передчасними.
Таким чином, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог  в цій частині. 
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. 
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Верховним судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 зазначено, що загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
В постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 викладена правова позиція, згідно якої виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
У своєму позові позивач вказує на факт протиправної бездіяльності, а відтак і причинного зв`язку з виникненням у нього моральних страждань.
Проте, позивачем не доведено, в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода, та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Матеріали справи свідчать, що позивач лише липні 2019 року звернувся до відповідача із заявою щодо здійснення індексації щомісячних страхових виплат, яка була розглянута відповідачем, що підтверджується листом від 16.08.2019 року.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди, а тому судом правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи. 
Згідно з п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених  п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року  у справі  № 200/435/20-а - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року  у справі  № 200/435/20-а - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 23 червня  2020 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 23 червня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                  І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                      А.А. Блохін

                                                                                                                    Т.Г. Гаврищук