ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року м. Херсон
справа № 766/5117/19 
провадження № 22-ц/819/696/20
                                                       
Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Геленко А.М.,	 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Кузьміної О.І. від 21 лютого 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,
встановив: 

У березні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про визнання недійсним посвідченого в нотаріальному порядку 07 березня 2017 року договору купівлі-продажу належних їй 55/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення поданого позову. 
В обґрунтування необхідності вчинення наведеної процесуальної дії позивач зазначила, що їй на праві власності належить 55/100 частин спірного домоволодіння.
За умовами укладеного та посвідченого в нотаріальному порядку 07 березня 2017 року договору купівлі-продажу наведену частину будинку без її волі було відчужено ОСОБА_3 . 
Посилаючись на те, що наміру вчинити правочин щодо відчуження частини спірного будинку вона не мала, грошові кошти від продажу майна не отримувала, постійно проживає в належній їй частині домоволодіння і несе витрати на її утримання, позивач просила суд вжити заходи забезпечення  позову шляхом накладення арешту на 55/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 , так як існує реальна загроза відчуження відповідачем, яка намагається здійснити прибудову до будинку, спірної частки у домоволодінні на користь третіх осіб, а невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Ухвалою суду від 21 лютого 2020 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якої діє  ОСОБА_2 , просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на необґрунтованість висновків суду, які зроблені без врахування доводів позивача щодо відсутності у неї волі на відчуження нерухомого майна, яке є єдиним місцем її проживання; існування спору між сторонами щодо спірної частки у домоволодінні та наявності наміру у відповідача на відчуження майна на користь третіх осіб, про який вона неодноразово заявляла, а також того факту, що відповідач розпочала будівництво прибудов до спірного будинку.
Крім того зазначено, що суд не зважив на похилий вік позивача та її непрацездатний стан, що в подальшому у випадку відчуження відповідачем спірної частки, та зважаючи на реальний час, необхідний для відновлення прав позивача, враховуючи стан її здоров`я, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 доводи скарги не визнала, висновки суду щодо відсутності підстав для застосування заходів забезпечення позову вважає правильними та обґрунтованими. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що заявником не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження підстав вважати, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Із надісланих до апеляційного суду виділених матеріалів справи вбачається, що предметом спору, який виник між сторонами, є дійсність договору купівлі-продажу 55/100 частин домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем, і нотаріально посвідченого 07.03.2017 року.
До позовної заяви позивач додала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також копію поквартирної картки, які свідчать про те, що право власності на 55/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О.Г. 07.03.2017 року.
ОСОБА_1 значиться зареєстрованою в спірному будинку з 01.07.2011 року. Відомості про зняття з реєстрації після відчуження частки в будинку відсутні.
У наведених вище Державних реєстрах міститься інформація про те, що 12 січня 2017 року право власності на нерухоме майно, що є предметом спору, було зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О.Г. 12.01.2017 року, а 07.03.2017 року зареєстровано припинення права власності ОСОБА_5 на вказане нерухоме майно на підставі договору про розірвання договору купівлі-продажу, посвідченого тим же нотаріусом 07.03.2017 року.
Справа перебуває в провадженні суду з 15 березня 2019 року, інформація про рух справи у виділених матеріалах відсутня.
У позовній заяві позивач стверджує про те, що вона постійно проживає у спірній частині будинку, несе витрати на її утримання, за нею обліковуються особові рахунки щодо отримання комунальних послуг.
У лютому 2020 року представник позивача в заяві про забезпечення позову повідомив суд про те, що відповідач намагається побудувати прибудови до спірної частини будинку та зареєструвати за собою право власності на них.
Будь-які заперечення відповідача з приводу наведених позивачем та її представником фактів, зважаючи на тривале перебування справи в провадженні суду, в ухвалі суду не наведені та такі до виділених матеріалів не долучені.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року №9, забезпечення позову- це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Точне і неухильне дотримання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (пункт 4 постанови).
Пославшись на наведені вище норми процесуального права, які регулюють питання забезпечення позову, та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо застосування цих норм, суд не навів мотивів з приводу того, чому він вважає наданих позивачем у підтвердження своїх вимог доказів недостатніми для висновку про те, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову, в той час, як та обставина, що між сторонами дійсно виник спір щодо дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, яким є житлове приміщення, є очевидною.
За правовим наслідком недійсності правочину відповідно до приписів статті 216 ЦК України кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Отже, ефективний захист прав чи законних інтересів позивача у разі задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним полягає у можливості повернення предмета відчуження продавцю.
Натомість за визначеним статтею 317 ЦК України змістом права власності, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, тому, якщо право відповідача на розпорядження предметом спору не обмежити та він його реалізує, існує реальна загроза, що у разі задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним виконання рішення суду істотно ускладниться або стане неможливим. 
Враховуючи наведене та те, що позивач іншим чином вплинути на наміри та дії відповідача щодо предмета спору не може , колегія суддів дійшла висновку, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову підлягає задоволенню, а обраний нею вид забезпечення позову передбачений пунктом першим частини першої статті 150 ЦПК України та є співмірним із заявленими позовними вимогами.
При цьому колегія суддів вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачеві на праві власності, не потребує зазначення додаткових відомостей щодо цього майна, а саме: зазначення його складу та технічної характеристики, як про це вказано в заяві представника позивача про забезпечення позову.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржене судове рішення як помилково ухвалене підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову із наведених вище підстав.
За змістом статті 141 ЦПК України питання розподілу між сторонами судових витрат, які понесла позивач на сплату судового збору при поданні заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги, підлягає вирішенню за наслідком ухваленого судом рішення по суті спору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
   постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , задовольнити. 
Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 21 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на 55/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна- 1146224865101), належних на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Дергільовою О.Г. 07.03.2017 року.
Постанова в частині забезпечення позову підлягає виконанню в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий                                                                            Л.В.Пузанова

Судді:                                                                 І.В.Склярська

Т.Г.Чорна

Повний текст постанови складено 13 травня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова