Постанова
Іменем України        
18 червня 2020 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 639/6082/17
провадження № 61-48674св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк Таврика»,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Князєвим Віктором Олександровичем, на постанову Харківського апеляційного суду від 08 листопада           2018 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У жовтні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» (далі - ПАТ «Банк Таврика») про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору іпотеки припиненим.
Позовна заява мотивована тим, що між ним та АБ «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк Таврика», 26 лютого 2006 року укладено кредитний договір № 27/06-ВФЛ. У забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором між ним та АБ «Таврика» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1362.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року у справі № 646/6760/15-ц задоволені позовні вимоги ПАТ «Банк Таврика» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності за ПАТ «Банк Таврика» на предмет іпотеки.
Він вважає, що вищезазначений кредитний договір, внаслідок неналежного виконання якого було звернено стягнення на предмет іпотеки, підлягає визнанню недійсним оскільки при його укладанні банком було суттєво порушено законодавство, що регулює порядок надання споживчих послуг та регулює право та порядок надання банками фізичним особам кредитів у іноземній валюті.
Банком були невиконані переддоговірна робота з позичальником, а саме не було надано інформації про умови кредитування в повному обсязі; зміст правочину суперечить численним нормам законодавства України, а саме не було надано повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, не було зазначено сукупної вартості кредиту, у зв`язку з чим позичальник був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні наслідки для нього. Окрім цього, ПАТ «Банк Таврика» не мало права надавати кредит саме в іноземній валюті і саме фізичній особі на поточний рахунок позичальника, оскільки це не передбачено Інструкцією «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунку у національній та іноземній валютах».
З огляду на викладене,  ОСОБА_1 просив судвизнати недійсним кредитний договір            від 26 травня 2006 року № 26/07-ВФЛ, укладений між ним та ПАТ «Банк Таврика» з підстав його невідповідності законодавству України; визнати договір іпотеки                           від 26 травня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Некрасовою Н. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1362, таким, що припинив дію.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Судове рішення мотивовано тим, що доказів щодо несправедливих умов договору відсутні. Договір був укладений за участю і згодою позивача та відповідно не порушує жодного принципу договірних зобов`язань. Доказів про те, що внаслідок укладання цього договору існує суттєвий дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, несправедливих умов та інформацію про умови кредитування і сукупну вартість кредиту відповідно зі статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні. Будь-яких доказів того, що права ОСОБА_1 діями відповідача при укладанні кредитного договору були порушені, позивачем не надано. Крім того, судом зазначено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Таврика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки задоволено, та враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, що кредитний договір був укладений відповідно до вимог законодавства, і відсутні підстави для визнання його недійсним, тому єдина підстава за якою позивач просив суд визнати договір іпотеки від 26 травня 2006 року припиненим відсутня, а тому і відсутні підстави для задоволення цієї частини позовних вимог          ОСОБА_1 .
Постановою Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 травня 2018 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, виходив з того, що підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені договором. У разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_1 мав можливість скористатись своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,  проте таким правом ОСОБА_1 не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору на час його укладання. У разі незгоди позивача з умовами кредитного договору або відсутності, на його думку, будь-яких додаткових умов договору, він також мав можливість звернутися до банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору. Однак з часу його укладання, а саме з 26 травня 2006 року та до часу звернення позивача з позовом до банку - 13 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 , своєї незгоди з діючими графіками банку та існуючими обов`язковими платежами, не висловлював. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору.
Крім того, позивачем не надано доказів того, що банк не мав права надавати валютний кредит. 
Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Разом з тим, діючим законодавством в галузі кредитування не забороняється використання іноземної валюти як засобу платежу за умов дотримання вимог валютного законодавства.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2018 року ОСОБА_1 через адвоката Князєва В. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 08 листопада            2018 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги того, що умови пункту 4.4 кредитного договору від 26 травня 2006 року щодо оплати фінансових послуг банку здійснюється в іноземній валюті, суперечать законодавству України.
Разом з тим, суд неправильно розтлумачив нормативний документ, а саме Інструкцію «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затверджений Постановою правління Національного Банку України                     від 12 листопада 2013 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України                  17 грудня 2013 року № 1172/8493.
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Жовтневого районного суду м. Харкова.
14 січня 2019 року справа № 639/6082/17 надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, (з наступними змінами та доповненнями) та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
26 травня 2006 року між АБ «Банк Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк Таврика», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 27/06-ВФЛ.
Відповідно до пункту 1 вказаного договору банк надає позичальнику кредит у сумі            40 000,00 доларів США строком з 26 травня 2006 року до 25 травня 2009 року на споживчі потреби. Кредит надається зі сплатою 16 % річних від суми наданого кредиту. Погашення кредиту здійснюється позичальником згідно графіка, який є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 2.1.1. вказаного договору передбачено, що банк зобов`язаний надавати позичальнику кредитні кошти з рахунку № НОМЕР_1 в ХФ АБ «Таврика», МФО 351953, шляхом видачі готівки з каси Банку.
В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору від 26 травня 2006 року № 27/06-ВФЛ між ПАТ «Банк Таврика» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки                        від 26 травня 2006 року.
Відповідно до пункту 1.1. договору іпотеки, цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору від 26 травня 2006 року № 27/06-ВФЛ, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 25 травня 2009 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 40 000, 00 доларів США, сплатити відсотки за користування ним у розмірі 16 % річних, згідно умов кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором.
Пунктом 1.2. договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: цегляна нежитлова будівлі літ «А-2», що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 .
28 січня 2008 року між ПАТ «Банк Таврика» та ОСОБА_1 укладено договір № 1 про внесення змін до договору іпотеки від 26 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Некрасовою Н. А., за реєстровим номером № 1362, відповідно до пункту 1.1. якого цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору від 26 травня 2016 року № 27/06-ВІЛ, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 25 травня 2009 року повернути іпотекодержателю кредит у розмірі 85 000, 00 доларів США, сплатити відсотки за користування ним у розмірі 16 % річних, згідно з умовами кредитного договору, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитним та цим договором.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.
Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції, встановивши, що оспорюваний кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо умов спірного кредитного договору та у подальшому виконував їх умови; зміст договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, порядку погашення кредиту, а також правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним кредитного договору                   від 26 травня 2006 року. Крім того, відсутні підстави для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки позивачем не доведено укладення кредитного договору на умовах, що обмежують його права, як споживача, та що він був укладений з використанням банком нечесної підприємницької діяльності. 
Разом з тим, оспорюваний договір іпотеки від 26 травня 2006 року укладений у забезпечення виконання кредитного договору, а підстави для визнання недійсним основного зобов`язання - кредитного договору відсутні, тому підстави для визнання недійсним договору іпотеки як похідного зобов`язання також відсутні.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Таврика» до                     ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на предмет іпотеки задоволено.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості               ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2006 року № 27/06-ВФЛ в сумі 130 710,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 2 885 232,67 грн, шляхом визнання за ПАТ «Банк «Таврика» права власності на нерухоме майно: цегляну нежитлову будівлю літ «А-2», що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 734,9 кв. м, які розташовані на земельній ділянці розміром                                   1 000 кв. м та належні ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 15 серпня 2000 року.
Визнано за ПАТ «Банк «Таврика» право власності на квартиру нерухоме майно: цегляну нежитлову будівлю літ «А-2», що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 734,9 кв. м, які розташовані на земельній ділянці розміром                                   1 000 кв. м, за ціною 946 000 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Отже, в судовому засіданні було встановлено, що кредитний договір був укладений відповідно до вимог законодавства, і відсутні підстави для визнання його недійсним, тому суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що підстава за якою позивач просив суд визнати договір іпотеки від 26 травня 2006 року припиненим відсутня, а тому відсутні підстави для задоволення цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 .
Аргументи касаційної скарги про те, що пункт 4.4 кредитного договору від 26 травня  2006 року щодо оплати фінансових послуг банку здійснюється в іноземній валюті, суперечать законодавству України, та неправильно застосовано Інструкцію «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» до спірних правовідносин є аналогічними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ                        від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Князєвим Віктором Олександровичем, залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська