П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 лютого 2020 року                                                                      місто Київ
 
справа № 759/17480/17                                    
апеляційне провадження № 22-ц/824/846/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Головачова Я.В.,
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Ул`яновської О.В. від 19 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" про зобов`язання вчинити дії,  
 
в с т а н о в и в :
 
            У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 26 березня 1981 року по 16 березня 1990 року він працював на Чорнобильській атомній електростанції (далі - ЧАЕС) на посаді електромонтера. Після аварії на ЧАЕС, з 26 квітня 1986 року по 1 березня 1988 року, позивач був задіяний на роботі по пуску блоку № 1-3. 
На початку серпня 2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що з урядових рішень, що стосувалися оплати праці робітникам, які були задіяні у ліквідації наслідків ЧАЕС, знято гриф секретності.
Так, згідно постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦ РПС № 524-156 від 7 травня 1986 року оплата праці проводилася по підвищених до 100 % тарифних ставок, а розпорядженням Ради Міністрів СРСР № 964 від 17 травня  1986 року оплата праці проводилася з урахуванням посадового окладу в подвійному розмірі та кратності до зони небезпеки (ІІІ зона - п`ятикратний розмір). 
Посилаючись на те, що заробітна плата не була виплачена у збільшеному розмірі відповідно вказаних постанов, позивач просив суд зобов`язати державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" провести нарахування та виплату підвищеної заробітної плати з врахуванням підвищення на 100% тарифної ставки та підвищеній тарифній ставці (посадовому окладу) у п`ятикратному розмірі та видати довідку про заробітну плату встановленого зразка.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки наказом по ЧАЕС "Про оплату праці працівників ЧАЕС" № 6-ДСП від 11 липня 1986 року встановлено як 100 % збільшення тарифної ставки у межах 30 кілометрової зони (включаючи
апарат управління АЕС) так і п`ятикратне збільшення розміру тарифної ставки працівникам, безпосередньо виконуючим обов`язки по підготовці до пуску блоків І, ІІ, консервації блоку ІІІ і захоронення блоку №  ІV; матеріали справи не містять доказів, що позивачу було збільшено заробітну плату у п`ятикратному розмірі, а внаслідок неподання відповідачем документів, судова експертиза щодо складових нарахування заробітної плати проведена не була, крім того суд безпідставно відмовив у повторному її призначенні; постанова ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦ РПС № 524-156 від 7 травня 1986 року регламентувала 100 % збільшення тарифної ставки на що суд також не звернув уваги.
У відзиві на апеляційну скаргу державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.  
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Судом установлено, що наказом № 252 від 25 березня 1981 року ОСОБА_1 призначено на посаду електромонтера 4 розряду електричного цеху на ЧАЕС.
Наказом № 310 від 6 квітня 1990 року позивач звільнений з ЧАЕС на підставі пункту 2 статті 40  КЗпП УРСР у зв`язку з виходом на пенсію по інвалідності.
Підставою звернення до суду із позовом, на думку ОСОБА_1 стало неправильне нарахування відповідачем заробітної плати, а саме неправильне застосування зменшеної тарифної ставки та відсутність підвищення тарифної ставки на 100 % відповідно до наказу від 11 липня 1986 року № 6-ДСП та постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦ РПС № 524-156 від 7 травня 1986 року. Ураховуючи наведене просив здійснити нарахування та виплату підвищеної заробітної плати з 26 квітня 1986 року по 1 березня 1988 року, а також видати довідку про заробітну плату. 
Постановою ЦК КПРС, Президії ВР СРСР, РМ СРСР і ВЦСПС № 524-156 від                 7 травня1986 року керівникам підприємств і організацій було надано право проводити оплату праці працівників, безпосередньо зайнятих на роботах по усуненню наслідків аварії на ЧАЕС по підвищеним до 100 % тарифним ставкам.
Дана постанова надавала саме право керівникам проводити таке підвищення, а не зобов`язувала це робити. Крім того, таке підвищення за розпорядженням керівника могло встановлюватися до 100 %. Тобто 100 % було максимальною величиною, сам же розмір підвищення визначався керівником.
Наказом № 6-ДСП від 11 липня 1986 введено Тимчасовий порядок оплати праці на Чорнобильській АЕС з 1 червня 1986 року по 1 жовтня 1986 року, а саме проводити оплату праці працівників, зайнятих на роботах у межах 30-км зони (включаючи апарат управління АЕС) по підвищеним на 100 % тарифним ставкам (посадовим окладам). Проводити оплату праці по збільшеним у п`ятикратному розмірі тарифним ставкам (посадовим окладам) працівникам, безпосередньо виконуючим роботи по підготовці до пуску блоків № 1 і 2, консервації блоку № 3 та захоронення блоку № 4, по дезактивації, а також ремонту обладнання згідно з переліком, затвердженим заступником міністра енергетики і електрифікації СРСР. У зв`язку з введенням підвищених тарифних ставок по зонам безпеки скасовано з 1 липня 1986 року виплату надбавок, встановлених раніше за роботу в особливо шкідливих та шкідливих умовах праці (15 і 10 %).
Тобто даним наказом визначено дві категорії працівників: яким проводиться оплата по підвищеним на 100 % тарифним ставкам та яким проводиться оплата по збільшеним у п`ятикратному розмірі тарифним ставкам.
Пунктом 4 Тимчасового порядку визначено, що робітникам підприємств та організацій, які до і після аварії були розташовані у відповідних зонах і які брали участь по ліквідації наслідків аварії, оплата праці проводилася у 5-ти, 3-х та 2-х кратному розмірі тарифної ставки (окладу) по відповідним зонам безпеки.
Перелік населених пунктів і виробничих об`єктів де оплата праці провадилася у відповідності із зонами небезпеки затверджувався рішеннями Урядової комісії.
Чорнобильська АЕС в період з 1 травня 1986 року до 1 березня 1987 року була віднесена до ІІІ зони безпеки, у зв`язку з чим оплата праці робітників, у тому числі і позивачу проводилася у 5-ти кратному розмірі.
Установивши, що керівником ЧАЕС не видавався наказ про підвищення позивачу тарифної ставки до 100%, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги про нарахування підвищення у 100 % розмірі. Крім того, суд правильно врахував, що позивач відносився до категорії працівників, яким проводилась оплата праці по збільшеній у п`ятикратному розмірі тарифній ставці, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, яке полягає у відмові проведення повторної економічної експертизи, що призвело до позбавлення позивача можливості доведення своїх позовних вимог відхиляються колегією суддів, оскільки суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її проведення. 
Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви ОСОБА_1 , яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому повторно відповідати на ті самі аргументи заявника суд вважає недоцільним.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.     
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                                      Я.В. Головачов
 
Судді:                                                                                                  І.М. Вербова
 
                                                                                                             О.В. Шахова