ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

Справа № 644/2500/19
Провадження № 22-ц/818/1467/20
10 березня 2020 року 
м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого         – Сащенко І.С.
суддів          – І.П.Коваленко, Овсяннікової А.І.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2019 року (суддя Ізмайлов І. К.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
встановив:
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить 2/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , 1/4 зазначеної квартири належить ОСОБА_4 . На цей час у спірній квартирі зареєстровані він та відповідачка - ОСОБА_2 . З 19 грудня 1998 року по 12 липня 2017 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . З 2006 року між ним та відповідачкою погіршились відносини, вони не вели сумісного господарства, вже з 2017 року відповідачка стала все рідше з`являтися в квартирі, а після розірвання шлюбу взагалі покинула квартиру. ОСОБА_2 права власності в квартирі, не мала і не має, а була зареєстрована за зазначеною адресою виключно як член його сім`ї - як дружина. Де в даний час мешкає ОСОБА_2 йому невідомо, з нею не спілкується та номеру телефону її не має. Наявність реєстрації ОСОБА_2 в належній йому квартирі суттєво обмежує його права, на ОСОБА_2 , як на зареєстровану особу нараховуються платежі за комунальні послуги, які він вимушений сплачувати, він не може вільно розпоряджатися належною часткою в праві власності на квартири, оскільки постає питання про зареєстрованих осіб і їх право на проживання в даній квартирі, тощо. Вважає, що ОСОБА_2 втратила право на користування цим житлом в зв`язку з її відсутністю без поважних причин понад один рік. 
ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального права. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом було порушено його право на користування та розпорядження своєю власністю з боку відповідача, яка з 2017 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує. 
Правом на надання відзиву відповідач не скористалася.
Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із  його недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 лютого 1996 року, реєстровий № 7-96-59754, дублікат якого видано Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 23 червня 2005 року належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 01 жовтня 2003 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-3637 ОСОБА_1 належить 1/6 частини вищезазначеної квартири (а.с. 10-11).
1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 15.03.2004 року державним нотаріусом Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, посвідченим за реєстром № 2-5102 належить ОСОБА_4 .
Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 липня 2017 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований 19.12.1998 року відділом реєстрації актів громадського стану Орджонікідзевського райвиконкому, актовий запис № 558 – розірвано (а.с. 16).
Відповідно до копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 04.01.1994 року (а.с. 6).
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_2 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 35).
Згідно акту, складеного позивачем за участі свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 -сусідів позивача по під`їзду, ОСОБА_2 з 12.07.2017 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає.
23.02.2019 року адвокатом Юридичної консультації №1 м. Харкова за участі свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та позивача було складено акт про те, що згідно обстеження квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 та зі слів зазначених свідків, а також зі слів ОСОБА_1 громадянка ОСОБА_2 з кінця 2017 року по лютий 2019 року за місцем реєстрації не проживає, її речі за місцем реєстрації відсутні. Зі слів ОСОБА_1 на даний час місцезнаходження ОСОБА_2 йому не відомо.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Пунктом 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд. 
Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як було встановлено судовим розглядом, ОСОБА_2 набула право користування спірною квартирою як член сім`ї (дружина) її власника ОСОБА_1 на законних підставах та зареєструвала своє місце проживання за вищевказаною адресою.
Проте, акти про не проживання ОСОБА_2 понад один рік за адресою спірної квартири не є належними доказами у справі, оскільки складені не компетентними органами.
Посвідчення акта від 27.08.2018 року начальником дільниці КП «Жилкомсервіс» підписів свідків не є доказом складення цього акту в його присутності. 
Крім того, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 взагалі мешкають за іншими адресами; обставини, зазначені в акті від 23.02.2019 року встановлені при обстеженні квартири та зі слів позивача, місце складання акта не вказано.
При цьому свідок ОСОБА_8 в суді першої інстанції обставин, викладених в акті, який вона підписала, не підтвердила.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, у тому числі оцінивши акт, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недоведеність позивачем підстав для визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.
Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Інші докази на підтвердження непроживання відповідача за місцем реєстрації, не можуть вважатись достатніми для підтвердження обставин, викладених в позовній заяві.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2019 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                                                 І.С. Сащенко

Судді                                                                            А.І. Овсяннікова 

І.П.Коваленко