Номер провадження: 22-ц/813/648/20 
Номер справи місцевого суду: 503/2125/17
Головуючий у першій інстанції Гура А. І.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Вадовської Л.М., Сєвєрова Є.С., 

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на заочне рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року (одноособово суддя Гура А.І.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
30.10.2017 року публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі -Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 107 124,73 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
22.06.2006 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка 22.06.2006 року підписала заяву та отримала кредит в розмірі 6 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифам банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві. 
Посилаючись на те, що відповідачка належним чином свої зобов`язання не виконує, станом на 30.09.2017 року виникла заборгованість, яка становить 107 124,73 гривень і складається із заборгованості: 5 663,70 гривень за тілом кредиту; 91 792,16 гривень по процентам за користування кредитом; 4 091,50 гривень за пенею та комісією; 500 гривень штрафу (фіксована частина); 5 077,37 гривень штрафу (процентна складова).
Заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 07.12.2017 року позов Банка задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість у розмірі 101 547,36 гривень, а саме: 5 663,70 гривень заборгованості за кредитом; 91 792,16 гривень заборгованості по процентам; 4 091,50 гривень пені та комісії, а також 1 523,15 гривень судового збору. 
Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 04.09.2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 07.12.2017 року залишено без задоволення. 
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)        
ОСОБА_1 не погодилась із заочним рішенням суду від 07.12.2017 року і в особі представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає: 
Інформація, що міститься у позові не відповідає дійсності, оскільки кошти у сумі 6 500 гривень  відповідачув від Банка не отримувала. У 2006 році відповідачка звернулася у відділення Банка для оформлення та отримання платіжної картки, яку отримала і якою давно не користується, оскільки термін дії картки закінчився ще у 2010 році. Банк не надав доказів отримання відповідачкою нової платіжної картки або продовження строку дії попередньої. В анкеті не зазначено, а сторонами не погоджено, яку саме картку та за яких умов мала наміри оформити відповідачка, предмет заяви не конкретизований («Картка Універсальна», «Картка GOLD», «Пенсіонна карта», «Зарплатна картка»), з анкети вбачається, що відповідачка не мала наміру отримувати кредитний ліміт у розмірі 6 500 гривень.
Невизначені умови кредитування (розмір кредиту, проценти) спростовують факт отримання відповідачкою кредиту у розмірі 6 500 гривень із базовою ставкою 36,00 % на рік. Зміст заяви-анкети не відповідає ч. 1 ст.1054 ЦК України, ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент підписання заяви) та не може вважатись кредитним договором, про який зазначає позивач.
Посилання Банка про погодження з відповідачкою Умов та Правил банку є необґрунтованим, оскільки законом встановлюється необхідність конкретного погодження та роз`яснення умов кредитування кожній особі в індивідуальних правовідносинах. Умови та Правила загального характеру не замінюють всі умови, перелічені, як обов`язкові, в ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Умови стосуються різних карток без визначення суми кредиту і графіку, встановленого для конкретного заявника. Тарифи, на які посилається позивач, не містять річної відсоткової ставки за кредитом, як передбачає закон. Вимога щодо річної ставки є імперативною умовою і не може бути замінена вказівкою на базову ставку на місяць. Така вимога встановлена законодавцем з важливою метою додержання балансу інтересів сторін та захисту споживача як слабкішої сторони, оскільки місячна ставка вводить в оману, як значно менша величина за користування кредитом в абсолютному виразі, ніж річна.
Позивачем не виконана процедура щодо надання інформації споживачу про істотні умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є неприпустимим і не відповідає вимогам добросовісності та розумності у правовідносинах між сторонами.
В матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи чи виписки, які свідчили б про отримання грошових коштів за кредитним договором №б/н від 22.06.2006 р. саме в тому розмірі, що вказує позивач. З наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо встановити, яку суму кредитного ліміту встановлено на платіжній картці, яка сума знімалась відповідачкою, коли вносились кошти на картку.
Відповідачка не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», а тому вони не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору.
Позивач вказує, що «Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правшами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві». Однак, відповідачка не знала про існування вказаних «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», з їхнім змістом не знайомилася та не підписувала вказані документи, а відтак, такі Умови та правила, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку не можуть вважати складовою частиною кредитного договору, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01.07.2015 року по справі № 6-757цс15 та постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12).
Судом незаконно нараховані та стягнуті відсотки з неустойкою за користування кредитом. У анкеті-заяві позичальника від 22.06.2006 року не зазначено суму бажаного кредитного ліміту, відсутня процентна ставка, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Картка діє в межах визначеного нею строку, строк дії виданої відповідачці платіжної картки закінчився ще у 2010 році, а розрахунок заборгованості здійснено на підставі останнього платежу від 26.12.2013 р. (відповідачка цього платежу не здійснювала, карточкою після спливу її строку не користувалася, яким чином та ким було здійснено вказану операцію їй невідомо). Із позовом до суду Банк звернувся 30.10.2017 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, а тому у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку позовної давності. Відповідачка не приймала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, тому така заява подається разом із апеляційною скаргою.
В матеріалах справи міститься розписка та рекомендоване повідомлення про направлення відповідачці повістки на 07.12.2017 року, при цьому, розписка про повідомлення на 07.12.2017 року не містить підпису відповідачки ОСОБА_2 , а підпис, що стоїть у поштовому повідомленні, відповідачці не належить. 
До апеляційної скарги додано заяву представника відповідачки про застосування строку позовної давності.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Банк в особі представника не скористався правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
22.06.2006 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого 22.06.2006 року відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.3-6,92-96).
Банк виконав вимоги укладеного між сторонами кредитного договору та надав відповідачці кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.
За розрахунками Банка відповідачка має заборгованість за кредитним договором у розмірі 107 124,73 гривень, з яких: 5 663,70 гривень заборгованість за кредитом; 91 792,16 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 091,50 гривень пеня і заборгованість за комісією; 500 гривень штрафу (фіксована частина); 5 077,37 гривень штрафу (процентна складова). 
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково у розмірі 101 547,36 гривень виходив з того, що відповідачка порушила умови зобов`язання і допустила заборгованість. Відмовляючи у стягненні штрафів, суд зазначив, що має місце подвійна цивільно-правова відповідальність одного виду за одне й те саме правопорушення при наявності відповідальності у вигляді пені (а.с. 36-39).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав. 
Банк просить стягнути заборгованість за кредитом (суму, яку позичальник фактично отримала у позику), а також складові його повної вартості (заборгованість по відсоткам, комісію, пеню та штрафи, а.с.1,2).
Вимоги Банка про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 5 663,70 гривень є обґрунтованими та доведеними зважаючи на наступне.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), ст. 207 ч.ч.1,2 ЦК України.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 638 ч.1 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1054 ч.1, ст.1055 ч.ч.1,2 ЦК України).
Позов Банка в частині стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 5 663,70 гривень є обґрунтованим і доведеним.
Так, з 22.06.2006 року між сторонами існує зобов`язання, відповідно до якого ОСОБА_1 ) отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 30.09.2017 року відповідачка має заборгованість за кредитом у розмірі 5 663,70 гривень, яку у добровільному порядку не повертає (а.с.6,92-96).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму (ст. 1050 ч.1 ЦК України).
З довідки Банка №30.1.0.0/2-20171022/57 від 15.04.2019 року вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1 ) отримала у Банку 2 картки: № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня місяця - 09.2016 року (а.с.91).
З урахуванням наведених обставин і факту пред`явлення Банком позову  30.10.217 року, тобто в межах строків позовної давності на час закінчення строку дії картки (вересень 2016 року), строк позовної давності Банком не пропущений, а тому Банк вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення заборгованості за кредитом у розмірі 5 663,70 гривень.
Зважаючи на викладене, позов Банка про стягнення з відповідачки на користь Банка фактично отриманих і не повернутих грошових коштів по кредиту у розмірі 5 663,70 гривень підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції.
Вимоги Банка про стягнення процентів комісії і неустойки задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 633 ч. 1, 634 ч.1 ЦК України).
Умови застосування конструкції договору приєднання розробляє підприємець, у даному випадку Банк.
Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банка) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Умови договорів приєднання розроблені Банком повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. ст. 1048 ч.1, 1049 ч.1 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).
З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк просить стягнути складові повної вартості кредиту: заборгованість по відсоткам, комісію і неустойку у вигляді пені та штрафів.
Заява позичальника від 22.06.2006 року не зазначає процентну ставку по кредиту і обов`язок сплатити комісію, як не містить умов договору щодо встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 6, 6).
Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів, комісії і неустойки, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с. 3-5), посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору (а.с.1,2, 7-12).
Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеними Умовами та правилами надання банківських послуг позичальникОСОБА_1 була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів, комісії та неустойки за користування кредитними коштами.
До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з червня 2006 року і по жовтень 2017 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування. Так, Банк, звертаючись із позовом, просив стягнути із позичальника, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.
Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Вимагаючи сплати комісії за обслуговування кредиту, Банк належним чином не обґрунтував і не зазначив, які саме послуги ним надавались й не надав належних та допустимих доказів на підтвердження згоди на це позичальника, а також доказів надання відповідних послуг. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Зважаючи на те, що відсутні докази на підтвердження того, що Банк запропонував позичальнику конкретні Умови та Правила банківських послуг, заява від 22.06.2006 року не зазначає домовленості сторін про сплату процентів, комісії та неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила не доводять укладення сторонами стандартної (типової) форми договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про задоволення позову у розмірі 101 547,36 гривень.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Заява представника відповідачки про застосування строку позовної давності (а.с.172-175) задоволенню не підлягає зважаючи на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1 ) отримала у Банку 2 картки: № НОМЕР_2 і № НОМЕР_3 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня місяця - 09.2016 року.
Позовна давність – це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. 
ОСОБА_1 періодично користувалась платіжними картками, сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж відповідачкою здійснений 30.03.2013 року (а.с. 93 зворот), а платежі, які здійснені після 30.03.2013 року, списані Банком з рахунка відповідачки автоматично.
Оскільки перевипущена картка №  НОМЕР_3 діяла до останнього дня вересня 2016 року, у жовтні 2017 року Банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного в межах строків позовної давності (а.с.1,2, 91).
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника відповідачки у скарзі про те, що: кредитні кошти в розмірі 6 500 гривень відповідачка в кредит не отримувала; Банк не надав доказів отримання відповідачкою нової платіжної картки або продовження строку дії попередньої; в анкеті не зазначено і сторонами не погоджено, яку саме картку та за яких умов мала намір оформити відповідачка («Картка Універсальна», «Картка GOLD», «Пенсіонна карта», «Зарплатна картка»), відповідачка не мала наміру отримувати кредитний ліміт у розмірі 6 500 гривень; Банк звернувся із позовом зі спливом трирічного строку позовної давності; в матеріалах справи відсутні докази про належне сповіщення відповідачки у судове засідання на 07.12.207 року, - до уваги не приймаються.
Відповідачка отримала кредитну картку, і, в період з червня 2006 року по березень 2013 року, постійно користувалась кредитними коштами, які Банк їй надавав на підставі договору від 22.06.2006 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Так, відповідачка знімала з картки кошти у банкоматах, розраховувалась за покупки в магазинах, а також частково сплачувала заборгованість, кредитною карткою відповідачка користувався і після її перевипуску, що підтверджується належними та допустимими доказами, у тому числі, витягом з особового рахунку відповідачки за період з червня 2006 року по квітень 2019 року (а.с.92-96).
Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.
Оскільки перевипущена картка №  НОМЕР_3 діяла до останнього дня вересня 2016 року, а Банк звернувся із позовом у жовтні 2017 року, строк позовної давності не пропущений.
В матеріалах справи наявне рекомендоване поштове повідомлення про отримання 28.11.2017 року ОСОБА_1 судової повістки на 07.12.2017 року (а.с.32), тому, виходячи з вимог ч. ч. 1-5 ст. 128 ЦПК України, це є належним сповіщенням і зазначені обставини, у встановленому законом порядку, відповідачкою не спростовані.
Доводи представника відповідачки стосовно недоведеності вимог в частині стягнення заборгованості по процентам, комісії та неустойки, прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для відмови у позові в цій частині.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Позовні вимоги Банка в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 5 663,70 гривень є обґрунтованими та доведеними, тому порушене право Банка в цій частині підлягає захисту судом апеляційної інстанції.
Банк не довів вимог в частині наявності заборгованості по процентам, комісії та неустойки, тому відсутні підстави для ствердження про порушення його прав в цій частині.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).
Приймаючи до  уваги,  що суд дійшов неправильного висновку про задоволення 
позову у розмірі 101 547,36 гривень, висновки суду в рішенні не відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, суд неправильно застосував норми матеріального права – ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 634 ч. ч.1,2, 638 ч.1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір  покладається на  сторони пропорційно  розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
За подачу позовної заяви до суду першої інстанції Банк сплатив судовий збір у розмірі 1 606,87 (1,5 % ціни позову, але не менше 1 606,87 гривень, а.с.19), тобто мінімальний розмір судового збору. Позовні вимоги Банка в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягають задоволенню, тому з відповідачки на користь Банка слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1 606,87 гривень.
Судові витрати  ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 410,31643 гривень (1 606,87х150%) відшкодуванню не підлягають, оскільки позов Банка про стягнення заборгованості у розмірі 5 663,70 гривень підлягає задоволенню.

VI. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:         

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07 грудня 2017 року – скасувати.
Позов акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_1 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором від 22.06.2006 року станом на 30.09.2017 року у розмірі 5 663 (п`ять тисяч шістсот шістдесят три) гривні 70 копійок і судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1 606 (одна тисяча шістсот шість) гривень 87 копійок. 
Відмовити акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії і неустойки у вигляді пені та штрафів. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 25.03.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова