ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 р.	Справа № 440/4553/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039, повний текст складено 13.02.20 року по справі № 440/4553/19
за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних виробів №7"      
до           Головного управління ДПС у Полтавській області                    
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних виробів № 7" до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Полтавській області від 06.11.2019 №000288501 в частині заниження податку на прибуток в сумі 285883, в тому числі: за 2016 рік у сумі 94505 грн, 2017 рік у сумі 89117 грн, 2019 рік у сумі 102261 грн. та №000289501 в частині завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся в сумі 410501 грн, в тому числі за 2018 рік - 410501 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод залізобетонних виробів № 7" витрати зі сплати судового збору в сумі 10445,77 (десять тисяч чотириста сорок п`ять грн. сімдесят сім копійок) та витрати на правову допомогу у розмірі 12000,00 (дванадцять тисяч гривень). 
Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає, що задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, незаконності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про нарахування позивачу суми грошового зобов`язання з податку на прибуток. Зазначив, що підприємством допущено порушення податкового законодавства, зокрема, проведено нарахування амортизаційних відрахувань на об`єкти, що знаходяться в заставі. Вважає, що на період дії договору застави, який забезпечує фінансові зобов`язання платника перед фінансовою установою, платник податків повинен перевести відповідні активи на позабалансовий рахунок 05 «Гарантії та забезпечення надані» та на бухгалтерський рахунок 286 «Необоротні активи та групи вибуття, утримувані для продажу»..
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання   повідомлені своєчасно та належним чином. 
Представник позивача надіслав на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції є правомірним та обґрунтованим і підстав для його скасування  не вбачає, крім того клопотав про розгляд справи без його участі.
Відповідно до  ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених  про дату, час і місце  розгляду справи, не перешкоджає  розгляду  справи.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалось.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ТОВ "Завод залізобетонних виробів № 7" у встановленому законом порядку зареєстроване як юридична особа, код ЄДРПОУ 01270078, перебуває на обліку платників податків у ГУ ДПС у Полтавській області.
У період з 27.08.2019 по 23.09.2019 Головним управлінням ДПС у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Завод залізобетонних виробів № 7" податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
За результатами перевірки складено акт від 15.10.2019 №1250/16-31-05-01-10/01270078 (а.с.56-127 т.1), в якому зафіксовано порушення: 
- п. 198.1, абз. г) п. 198.5 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 3825 грн; 
- пп.14.1.11 п.14.1 ст.14, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.2, пп. 138.3.1 п. 138.1 ст. 138 ПКУ, статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 27 "Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність", затвердженого наказом МФУ від 07.11.2003 № 617 (зі змінами та доповненнями), Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого наказом МФУ від 08.10.1999 №237, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 301792 грн, у тому числі: 2016 рік - 109823 грн, 2017 рік - 89117 грн, півріччя 2019 року - 102851 грн; 
- пп.14.1.11 п.14.1 ст.14, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 138.2, пп. 138.3.1 п. 138.1 ст. 138 ПКУ, статті Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", П(С)БО 27 "Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність", П(С)БО 10 "Дебіторська заборгованість", в результаті чого завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 413779 грн, у тому числі за 2018 рік - 413779 грн;
- пп. 1201.2. ст. 1201, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПКУ встановлено відсутність реєстрації податкових накладних у ЄРПН в терміни, встановлені статтею 201 ПКУ на суму ПДВ 3825 грн;
- пп. 14.1.48 п. 14.1 ст. 14, пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, пп. 164.2.1 п. 164.2. п. 164.5 ст. 164 ПКУ, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб в періоді, що перевірявся на загальну суму 8290,23 грн;
- п. 161 підрозділу 10 розділу XX, пп. 168.1.2, пп.168.1.4 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 ПКУ в частині порушення своєчасності перерахування військового збору за перевіряємий період на загальну суму 121,37 грн.
Не погодившись з висновками акта перевірки в частині віднесення до складу податкових різниць, які зменшують оподатковуваний прибуток, суми амортизації, нарахованої на основні засоби, які виступили предметом застави по кредитному договору від 19.02.2016 за № 4471 з ПАТ "Полтава-Банк", позивач 23.10.2019 подав заперечення на акт документальної планової виїзної перевірки від 15.10.2019 за №1250/16-31-05-01-10/01270078 про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ "Завод залізобетонних виробів №7" (а.с.190-192 т.1).
Відповідачем висновки акта перевірки від 15.10.2019 року було залишено без змін (а.с.194-198 т.1) та зазначено,  що в ході проведення перевірки встановлено використання у господарській діяльності ТОВ "Завод ЗБВ №7" банківського кредиту від 19.02.2016 за № 4471, укладеного з ПАТ "Полтава-Банк", виконання по зобов`язанням якого забезпечене заставою майна.
На підставі акта перевірки від 15.10.2019 №1250/16-31-05-01-10/01270078 Головним управлінням ДПС у Полтавській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 06.11.2019 року №000288501, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "податок на прибуток приватних підприємств" в загальному розмірі 377240,00 грн. (а.с.202 т.1) та податкове повідомлення-рішення від 06.11.2019 №000289501, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 413779 грн. (а.с.204 т.1).
Не погодившись з зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями в частині заниження податку на прибуток в сумі 285883 грн., у тому числі: за 2016 р. у сумі - 94505 грн.; 2017 р. - 89117 грн.; 2019 р. - 102261 грн., та завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся в сумі 410501 грн., у т.ч. за 2018 р. - 410501 грн., позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та недоведеності відповідачем в ході судового розгляду справи правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також, відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - Податковий кодекс України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, бухгалтерський облік, є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також, зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 (далі по тексту - Наказ № 88).
Відповідно до пункту 1.2 Наказу № 88, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Як вбачається з матеріалів справи, перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, п.п. 14.1.11 ст. 14;  п.44.1, п.44.2 ст.44; п.п. 134.1.1 ст. 34; п.п. 138..2, п.п.138.3.1 ст. 138 Податкового Кодексу України; ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; П(С)БО 27 "Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність"; П(С)БО 10 "Дебіторська заборгованість”, результаті чого в періоді, що перевірявся, занижено суму податку на прибуток всього з сумі 301 792 гри., у тому числі за рахунок податкових різниць по амортизації, нарахованої на заставлені необоротні активи, які  збільшують прибуток до оподаткування на суму 1588240 гри.
Підставою для висновків про порушення стало не віднесення до складу податкових різниць, які збільшують оподатковуваний прибуток, суми амортизації нарахованої на основні засоби, які виступили предметом застави по кредитному договору №4471 від 14.02.2016 р., укладеного з ПАТ "Полтава-Банк".
Твердження відповідача про те, що основні засоби – предмет застави, внесені до акту № 2 від 19.02.2016  (додатки: № 1 на суму 4658209,96 грн. та № 2 па суму 3294113,65 грн.) та до акту № 1 додаткової угоди від 31.08.2016 до договору застави № 4471 від 19.02.2016 (додатки № 1 на суму 4658 209,96 грн., № 2 на суму 3400182,10 грн.), з моменту підписання Договору застави № 4471 від 19.02.2016, товариство повинно було обліковувати на рахунку 286 «Необоротні активи та групи вибуття, утримувані для продажу» та не нараховувати амортизацію судова колегія оцінює критично та вважає, що відсутні підстави для визнання предмета застави - основними засобами, утримуваними для продажу, з наступних підстав.
Так, згідно п.п 2.2.1 та 2.2.3, п. 2.2 Договору застави № 4471 від 19.02.2016 (а.с.33-37 т.2), укладеного між ПАТ "Полтава-Банк" (Заставодержатель) та ТОВ "Завод залізобетонних виробів № 7" (Заставодавець), Заставодавець має право володіти та користуватись предметом застави відповідно до його цільовою призначення; відчужувати предмет застави, передавати його s користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за письмовою згодою Заставодержателя.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач після підписання договору продовжував користуватись предметами застави відповідно до їх цільового призначення, а саме виготовляв власну продукцію, обслуговував виробничі процеси та інші господарські потреби, та не звертався до заставодержателя за отриманням дозволу на відчуження предметів застави. В свою чергу заставодержатель не звертав стягнення на предмети застави, тому що товариство своєчасно виконувало свої зобов`язання по кредитному договору.
У відповідності до Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів (наказ МФУ від 30.09.2003 № 561) п.40, 41 р. 8:
"40.Об`єкт основних засобів перестає визнаватися активом (списується з балансу) у разі його вибуття внаслідок продажу, ліквідації, безоплатної передачі, нестачі, остаточного псування або інших причин невідповідності критеріям визнання активом.
41.Для визначення непридатності основних засобів до використання, можливості їх використання іншими підприємствами, організаціями та установами, неефективності або недоцільності їх поліпшення (ремонту, модернізації тощо) та оформлення відповідних первинних документів керівником підприємства створюється постійно діюча комісія.
Постійна діюча комісія здійснює безпосередній огляд об`єкта, що підлягає списанню; встановлює причини невідповідності критеріям активу; визначає осіб, з вини яких відбулося передчасне вибуття основних засобів із експлуатації, вносить пропозиції щодо їх відповідальності; визначає можливість продажу (передачі) об`єкта іншим підприємствам, організаціям та установам або використання окремих вузлів, деталей, матеріалів, що можуть бути одержані при демонтажі, розбиранні (ліквідації) основних засобів, встановлює їх кількість і вартість: складає і підписує акти на списання основних засобів.".
Згідно П(С)БО 27 "Необоротні активи, утримувані для продажу, та припинена діяльність" р. ІІ. Визнання та оцінка необоротних активів та групи вибуття, утримуваних для продажу:
1.Необоротний актив та група вибуття визнаються утримуваними для продажу у разі, якщо: економічні вигоди очікується отримати від їх продажу, а не від їх використання за призначенням; вони готові до продажу у їх теперішньому стані; їх продаж, як очікується, буде завершено протягом року з дати визнання їх такими, що утримуються для продажу; умови їх продажу відповідають звичайним умовам продажу для подібних активів; здійснення їх продажу маг високу ймовірність, зокрема якщо керівництвом підприємства підготовлено відповідний план або укладено твердий контракт про продаж, здійснюється їх активна пропозиція на ринку за ціною, що відповідає справедливій вартості.
Період завершення продажу може бути продовжено на строк більше одного року в разі, якщо це обумовлено обставинами, які перебувають поза контролем підприємства, яке продовжує виконувати план продажу.
2.Необоротні активи, група вибуття, відчуження яких планується в інший спосіб, ніж продаж на дату балансу, не визнаються утримуваними для продажу.
Як свідчать матеріали справи, позивач не проводив вказані у Методрекомендаціях та П(С)БО 27 заходи для визнання предметів застави групою вибуття та не планувало є інший спосіб їх відчуження, а продовжувало постійно використовувати їх у своїй господарській діяльності. 
Крім того, вказані у акті № 2 від 19.02.2016 (додатки: № 1 на суму 4 658    209, 96 грн. та № 2 на суму 3 294 113, 65 грн.) та у акті № 1 додаткової угоди від 31.08.2016р. до договору застави № 4471 від 19.02.2016р. (додатки № 1 на суму 4 658 209, 96 грн., № 2 на суму 3 400 182,10 грн.) основні засоби і зараз використовуються у господарській діяльності товариства.
Право укладення договорів кредиту та застави керівництво позивача отримало дозвіл від учасників товариства, що підтверджується протоколом № 3 від 17.02.2016. При цьому дозвіл на відчуження предметів застави учасники товариства не надавали.
Таким чином, судова колегія  не погоджується з помилковим висновками відповідача, зробленими в акті перевірки, в частині необхідності визнання сум нарахованої амортизації на предмети застави (Договір № 4471 від 19.02.2016) у сумі 1588240 грн. (2016 р. - 525026,03 грн., 2017 р. - 495094,81 грн., 2018 р. - 410501,39 грн., 2019 р. - 157618,34 грн.) податковими різницями, які збільшують оподаткований прибуток та вважає їх помилковими, такими, що не відповідають фактичним обставинам та такими, що виникли з результаті помилкового тлумачення умов укладених договорів та чинного законодавства України.
З огляду на викладене, оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 06.11.2019  №000288501 та №000289501 в частині заниження податку на прибуток в сумі 285883 грн., у тому числі: за 2016 р. у сумі - 94505 грн.; 2017 р. - 89117 грн.; 2019 р. - 102261 грн., та завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся в сумі 410501 грн., у т.ч. за 2018 р. - 410501 грн., є протиправними, у зв`язку з чим, підлягають частковому скасуванню.
Відповідно до ч. 2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов`язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.
Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"
Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (надалі також "ЄСПЛ"). Дані рішення згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" мають в Україні значення джерела права. Більше того, ч.2 ст.8 КАС України вимагає врахування практики ЄСПЛ при вирішенні справ.
Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування"отримати ефективне здійснення свого майнового права.
У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."
Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.
Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення про нарахування позивачу суми грошового зобов`язання, податковий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а тому вони є незаконними та підлягають скасуванню.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочини відповідають положенням норм чинного законодавства України.
Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що підприємством допущено порушення податкового законодавства, не знайшли свого підтвердження ні в ході судового розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження. 
Твердження скаржника про те, що задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, незаконності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про нарахування позивачу суми грошового зобов`язання ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Стосовно задоволення вимог позивача щодо стягнення судових витрат судова колегія зазначає наступне. 
Згідно з частиною першою статті 140 КАС України (у редакції, яка діяла після 15.12.2017) у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 132 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі – КАС України) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Зазначені положення кореспондуються із пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7, де передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до пунктів 1, 5, 6 статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
З приводу зазначеного питання висловлювався і Конституційний Суду України, так, пунктом 3.2 рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Також Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті частини другої статті 3, статті 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.
Отже, з викладеного слідує, що до правової (правничої) допомоги належать, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру тощо.
За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Аналогічна позиція викладена в Верховним Судом в додатковій постанові по справі №820/4280/17 від 24.10.19р.
Як вбачається з матеріалів справи, за подання позову до суду позивач поніс судові витрати у загальній сумі 22445,77 грн, з яких витрати зі сплати судового збору за подання цього позову складають 10445,77 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 12000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №6628 від 19.11.2019 (а.с.4 т.1) та видатковим касовим ордером від 20.11.2019 (а.с.72 т.2); копією договору про надання правничої допомоги від 12.11.2019, укладеним між позивачем та адвокатом Литовченком Романом Вікторовичем (а.с.71 т.1); ордером на надання правової допомоги серії ПТ №129586 від 21.11.2019 (а.с75 т.1); копією свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю (а.с.74 т.1); розрахунком вартості До Договору про надання правничої допомоги від 12.11.2019 (а.с.73 т.); актом приймання-передачі послуг від 06.02.2020 (а.с.108 т.2). 
Так, матеріалами справи встановлено, що  12.11.2019 між ТОВ "Завод залізобетонних виробів № 7" та адвокатом Литовченком Романом Вікторовичем укладено договір про надання правничої допомоги, згідно із пунктом 1.1 якого клієнт доручає та зобов`язується оплатити надання правової допомоги і фактичні витрати, необхідні для виконання договору, а Виконавець приймає на себе доручення надати правову допомогу на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, згідно з діючим законодавством України в інтересах Клієнта. 
Згідно пункту 2 Договору виконавець зобов`язується здійснювати представництво у справі про оскарження в судовому порядку податкового повідомлення-рішення від 06.11.2019 №00289501 та податкового повідомлення-рішення від 06.11.2019 №00288501 (проведення аналітики матеріалів. підготовка позовних матеріалів, представництво інтересів клієнта в суді під час розгляду справи). 
Пунктом 6 Договору визначено, що адвокатський гонорар обчислюється у фіксованому розмірі і становить суму у розмірі 12000 гривень, яка сплачується, як безповоротній авансовий платіж готівкою або у інший спосіб за усною домовленістю сторін. 
Відповідно до акта приймання-передачі послуг від 06.02.2019 виконавцем повністю та належним чином виконано свій обов`язок за пунктом 1.1. договору від 12.11.2019 про надання правничої допомоги, та замовником сплачено на користь виконавця вартість наданої правничої допомоги у сумі 12000,00 грн. Сторони не мають одна до одної претензій.
Видатковим касовим ордером від 20.11.2019 підтверджено сплату 12000,00 грн за договором про надання правничої допомоги  від 12.11.2019.
Таким чином, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу в адміністративній справі № 440/4553/19 на загальну суму 12000,00грн.
Отже, судова колегія не бачить правових підстав для обмеження позивача у праві на відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу.
Враховуючи вищевикладене,  а також  задоволення позову та понесення позивачем судових витрат на загальну суму 22445,77 грн, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягають судові витрати на загальну суму 22445,77 грн, з яких витрати зі сплати судового збору складають 10445,77 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 12000,00 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на прийняте колегією суддів рішення.
Таким чином, рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права,  у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається. 
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 року по справі № 440/4553/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, без врахування в цей строк  терміну карантину встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	О.В. Присяжнюк    Л.В. Любчич   	

Повний текст постанови складено  30.04.2020 року