Номер провадження: 22-ц/813/3586/20 
Номер справи місцевого суду: 520/4080/16-ц
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого – Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я., 
за участю секретаря – Чепрас А.І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року у складі судді Калашнікової О.І., 
в с т а н о в и в:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно матеріальної шкоди, завданої самочинною реконструкцією у будинку АДРЕСА_1 ; на відшкодування моральної шкоди – 10 000 грн.; стягнути 3174,66 грн відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в якості штрафних санкцій за несвоєчасне виконання рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого 20.01.2014 у справі за №1512/16117/2012 та в якості процентів на суму боргу 22229,31 грн.
07.12.2018 позивач подала уточнену заяву, в якій просила стягнути з відповідачів солідарно матеріальну шкоду у сумі 108 608,00 грн, завдану самочинною реконструкцією у будинку АДРЕСА_1 ; на відшкодування моральної шкоди – 700 000 грн; 7648,03 грн. відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в якості штрафних санкцій за несвоєчасне виконання рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого 20.01.2014 у справі за №1512/16117/2012, інфляційні в сумі 90 587,71 грн, в якості процентів на суму боргу 43191,84 грн. та судові витрати у сумі 16 449,02 грн. 
Позовні вимоги мотивує тим, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13.06.1994. Відповідачам на праві власності на підставі договору дарування від 02.12.2002 належить 1/2 частина цього ж будинку. Відповідачі у період з 2003 по 2009 роки самочинно реконструювали належну їм частину будинку (шляхом надбудови другого і третього поверхів), що встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси, ухваленим 20.01.2011. Дії з самочинної реконструкції частини будинку спричинили матеріальну шкоду та збитки ОСОБА_1 , як співвласнику цього реконструйованого будинку, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Одеси, ухваленим 20.01.2014, яким з відповідачів в солідарному порядку стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди 57721 грн. Рішення суду набрало законної сили. ОСОБА_1 отримала виконавчий лист і пред`явила його для примусового виконання до виконавчої служби, але рішення не виконано.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року позов ОСОБА_1  до ОСОБА_4  і ОСОБА_3  про відшкодування моральної і матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4  та ОСОБА_3  на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4  та ОСОБА_3  понесені судові витрати в сумі 10 449,02 грн. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4  та ОСОБА_3  на користь держави судовий збір в сумі 4500 грн.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2019 року стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 92907,49 грн., з яких 8094 грн. - 3% річних, 84813,49 грн. – інфляційні втрати; відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вимог про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ з суми боргу.
Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, та з урахуванням доповненої апеляційної скарги, просила його скасувати в частині відмови в позові про стягнення моральної і матеріальної шкоди, і ухвалити нове про задоволення вимог в цій частині; стягнути судові витрати у сумі 16449,02 грн. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що предметом спору з цієї справи є правові наслідки невиконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014, а саме подальше погіршення технічного стану будинку з незадовільного до ветхого, що підтверджується висновком експерта №3337 від 30.11.2016 та розмір майнової шкоди за цей період становить 108 608,00 грн, тобто шкода доведена. Моральна шкода, викликана тривогою, дратівливістю, нервозністю та іншим, що відобразилося на здоров`ї апелянта, безпідставно задоволена судом лише у частині 300 000 грн. У зв`язку з невиконанням рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014 між позивачем та відповідачами виникли відносини, що врегульовані нормами цивільного законодавства щодо договору займу, тому з відповідачів солідарно повинно бути стягнуто в якості проценту на суму боргу 43191,84 грн за прострочення виконання зобов`язання на протязі чотирьох років. Також, журналами судових засідань, заявами по суті справи та чеком на оплату відповідних послуг підтверджені витрати на правничу допомогу, що не враховано судом.
Не погоджуючись з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що посилання суду першої інстанції на висновок судової психологічної експертизи є помилковим так як вказаний висновок експерта містить посилання на використані методики, які не атестовані та державна реєстрація яких не проведена. Висновок експерта містить протиріччя, отже є припущенням можливого розміру шкоди заподіяної позивачу, а тому не може бути взятий до уваги судом як належний та допустимий доказ в підтвердження розміру компенсації за заподіяну моральну шкоду. Суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував аналіз яких доказів, які знаходяться в матеріалах справи, дозволив суду встановити, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014 не виконане. Суд першої інстанції приймав від позивача копії документів, які остання вважала доказами у справі, в порушення порядку, передбаченому ст. 83 ЦПК України. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_1 просила відмовити в її задоволенні, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
27.01.2020 від адвоката Шалько О.А. надійшла заява про те, що останній не представляє інтереси ОСОБА_4 у даній справі у зв`язку із закінченням повноважень, новий договір на представництво інтересів не укладався.
27.01.2020 від адвоката Вуж Д.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника співвідповідача ОСОБА_3 
31.01.2020 від адвоката Вуж Д.В. надійшла заява про те, що останній не представляє інтереси ОСОБА_3 у даній справі у зв`язку із тим, що продовження дії договору не планується у зв`язку з несплатою клієнтом гонорару.
02.03.2020 від ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що 27.02.2020 розірвано договір з адвокатом, а тому ОСОБА_4 необхідний час для укладення договору з новим адвокатом.
Враховуючи, що справа перебуває у суді з 2016 року, що свідчить про досить тривалий розгляд, а особи, які є відповідачами у даній справі, про розгляд справи сповіщені належним чином та мали достатньо можливості завчасно укласти договір про надання правової допомоги, з метою запобігання зловживання процесуальними правами сторін, а також для забезпечення рівності усіх сторін під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи слід відмовити, розгляд справи здійснювати за відсутністю відповідачів.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 13.06.1994. 
Відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування від 02.12.2002 належить 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014 встановлено факт неправомірності дій ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з самочинної прибудови і надбудови в будинку літ. «А» по АДРЕСА_1 у період з 2003 по 2009 роки, які спричинили ОСОБА_1 матеріальну шкоду та на її відшкодування з подружжя ОСОБА_5 стягнуто 57721грн.
Позивач вважає, що наразі неправомірні дії відповідачів з самочинного будівництва добудови і надбудови в домоволодінні АДРЕСА_1 руйнують належну їй 1/2 частину будинку літ.»А» по АДРЕСА_1 , що спричинило їй майнову шкоду, яку позивач визначив у розмірі 108 608 грн. при цьому посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30.11.2016.
Однак як вбачається з вказаного висновку, його здійснено на основі висновку від 31.10.2013, з моменту складення якого відбулися погіршення технічного стану будівлі з незадовільного до ветхого. У висновку від 30.11.2016 зазначено, що встановити конкретні пошкодження, які утворилися в період з жовтня 2013 року по час складання висновку експерта не представляється за можливе у зв`язку з тим, що будинок в цілому знаходиться в нежитловому стані. До переліку робіт з капітального ремонту увійшли фізичні обсяги робіт, зазначені в кошторисі висновку експерта від 31.10.2013 з коригуванням нині діючої ціни на будівельні матеріали і роботи. 
З викладеного слідує, що за висновком експерта від 30.11.2016, на який посилається позивач, як на підтвердження розміру матеріальної шкоди, вартість матеріального збитку встановлена на підставі висновку експертизи, проведеної в жовтні 2013 року. Однак не підтверджено, що пошкодження, оцінені в розмірі 108 608 грн., які відбулися в період з жовтня 2013 та станом на 2016 рік утворилися внаслідок дій відповідачів.
За таких обставин доводи позивача в частині стягнення з відповідачів майнової шкоди в розмірі 108 608 грн. не підтвердженні будь-якими доказами, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на те, що відповідачі рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014, яким стягнуто 57 721 грн. не виконали, вказаний факт належними та допустимими доказами не спростували, позивач має право на застосування відповідальності за невиконання такого зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 84813, 49 грн. та 3% річних в розмірі 8094 грн. нарахованих на суму боргу в розмірі 57721 грн. є обґрунтованим.
Вимоги в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами задоволенню не підлягають, так як не міститься на вимогах закону, у даному випадку зобов`язання між сторонами щодо сплати грошових коштів виникли не з договірних правовідносин, а з деліктних.
Відповідно до ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2), у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (п. 3).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Спричинення моральної шкоди є оціночним поняттям, критерії якого побудовані на загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, необхідність докладання зусиль для його відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди.
За рішенням Київського райсуду м. Одеси від 20.01.2014 встановлено неправомірність дій відповідачів, які спричинили ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 57 721 грн., ці ж дії спричинили позивачу моральну шкоду.
Вирішуючи спір в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з співвідношення майнової шкоди та з даних висновку №17-5267 від 16.05.2018 психологічної експертизи, при цьому стягнув моральну шкоду в розмірі 300 000 грн., проте, не врахував, що висновок у дослідженні зроблено за формулою визначення орієнтовного розміру компенсації моральних страждань, що носить імовірний характер.
Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.
Визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд керується не тільки тими критеріями, які обумовлюють суб`єктивне сприйняття позивача, але й тими, які характеризують її зовнішній прояв - порушення звичайного для цієї людини способу життя, при цьому ураховує індивідуальні особливості позивача, наслідки делікту, а також виходить із засад юридичної відповідальності та принципів компенсації моральної шкоди.
Ураховуючи вимоги справедливості, добросовісності та розумності, а також конкретні обставини справи, про які зазначено вище, суд апеляційної інстанції вважає, що визначений у рішенні суду першої інстанції розмір моральної шкоди належним чином не обґрунтований та на відшкодування моральної шкоди слід стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 100 000 грн., тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.
Щодо вимог про витрат на правничу допомогу апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
За ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позивачем на підтвердження понесених витрат надано договір про надання правової допомоги вартість послуг 6000 грн., а також копії фіскальних чеків, однак належних доказів на підтвердження обсягу виконаних робіт та наданих послуг, а також докази здійснення відповідних витрат (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки) не надано.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
Отже, для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.
Оскільки позивачем не було надано документів, оформлених у встановленому законом порядку, а саме платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, що підтверджує оплату понесених ним витрат на правову допомогу в розмірі 16449,02 грн, саме по цій справі, то суд вірно вважав за необхідне відмовити позивачу у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, судових витрат змінити. Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 січня 2019 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, судових витрат змінити.
Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 17.03.2020.

Головуючий: 

            Судді: