Постанова
Іменем України
 
08 квітня  2020 року 
м. Київ
справа № 760/15078/15-ц
провадження № 61-9457св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року у складі судді Лазаренко В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивовані тим, що 11 жовтня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійний банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено із ОСОБА_1 кредитний договір № 014/1179/74/1021 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 78 000,00 доларів США, а вона - щомісячно до 11 жовтня 2026 року повертати кредит частинами, шляхом сплати щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 969,90 доларів США, а також сплачувати проценти за користування кредитом з розрахунку 14,00 % річних. У разі прострочення виконання будь-яких грошових зобов`язань за кредитним договором відповідач зобов`язалася сплачувати пеню у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. 
Із метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 31 жовтня 2013 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору, за умовами якої тимчасово на період з 15 листопада 2013 року до 14 листопада 2014 року сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди (далі - кредитні канікули) у порядку визначеному у пункті 1.1 цієї угоди. Протягом строку кредитних канікул сукупна заборгованість позичальника по сплаті процентів з кредитом відповідно до умов кредитного договору становить 10 108,20 доларів США. 
Банк взяті на себе зобов`язання за кредитним договором виконав, надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 78 000,00 доларів США, проте позичальник неналежним чином виконувала грошові зобов`язання за кредитним договором, тому у неї утворився борг із повернення кредиту, сплаті процентів за його користування та пені у загальному розмірі 83 342,62  доларів США. 
13 травня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило письмову вимогу відповідачеві про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором протягом 60 календарних днів, але вона відмовилась добровільно повернути борг, що є підставою для стягнення з неї боргу. 
Оскільки відповідачем заборгованість не сплачена, то банком нараховано пеню за порушення строків повернення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом. 
З урахуванням наведеного, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, а саме: тіло кредиту у розмірі 74 132,45 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі - НБУ) 1 613 767,06 грн, проценти за користування кредитом - 5 795,63 доларів США, що еквівалентно 126 163,33 грн, а також пеню за несвоєчасну сплату заборгованості за кредитом та процентів за його користування  - 3 414,54 доларів США, що еквівалентно 74 330,10 грн.
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання порушеним права, визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони на відчуження майна. 
Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивований тим, що оспорюваний кредитний договір є недійсним з підстав, передбачених статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215, 230 ЦК України. 
Також позивач за зустрічним позовом зазначала, що між сторонами з метою забезпечення виконання нею умов кредитного договору, 11 жовтня 2006 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., зареєстрованим за реєстровим номером 3309, за умовами якого позивачем за зустрічним позовом було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Позивач вважала, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним через недійсність основного зобов`язання.
Із урахуванням наведеного, позивач за зустрічним позовом просила визнати порушеним права ОСОБА_1 , як споживача при укладенні кредитного договору; визнати недійсними з моменту їхнього укладення кредитний договір та додаткову угоду до цього договору; визнати недійсним з моменту його укладення договір іпотеки та зняти заборону на відчуження предмета іпотеки.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року № 014/1179/74/10-21 в розмірі 83 342,00 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 814 260,49 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом - 74 132,45 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 1 613 767,06 грн, заборгованість по сплаті відсотків - 5 795,63 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 126 163,33 грн, пеню за невчасну сплату кредиту та процентів - 3 414,54 долари США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 74 330,10 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що через неналежне виконання відповідачем за первісним позовом умов кредитного договору, вона допустила заборгованість, яку позивач за первісним позовом просив стягнути. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та п`ятою статті 203 ЦК України. Суд першої інстанції при цьому зазначив, що сторони договору мали необхідній обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме: перехід коштів від відповідача за зустрічним позовом позивачеві за зустрічним позовом, укладений у письмовий формі, що свідчить про відповідність його вимогам цивільного законодавства, а саме його правомірність. Позивач за зустрічним позовом, погодившись з умовами кредитного договору, спочатку виконувала його належним чином (розпочато повернення тіла кредиту та процентів), а потім, зупинивши в подальшому повернення коштів, тим самим позивач за зустрічним позовом в односторонньому порядку відмовилася від виконання взятих на себе зобов`язань, що є порушенням укладеного між сторонами договору та положень статті 525 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У січні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги за зустрічним позовом.
У касаційній скарзі заявник посилається на ті ж самі доводи, якими обґрунтована зустрічна позовна заява, та вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в тій частині, у якій суди відмовили у задоволенні зустрічного позову суперечать встановленим обставинам та наданим сторонами доказам. Зокрема, заявник звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що укладаючи кредитний договір сторонами була погоджена реальна процентна ставка 14,26%, натомість за висновками судово-економічної експертизи, яка була призначена судом апеляційної інстанції (висновок від 28 серпня 2017 року № 7484/17-45), було встановлено, що реальна процентна ставка за кредитним договором становить 16,1% річних, а абсолютне подорожчання кредиту становить 165 242,50 доларів США. В матеріалах справи відсутні докази того, що позичальник надавала згоду на укладення кредитного договору на умовах сплати процентів за процентною ставкою 16,1% річних із сукупною вартістю кредиту 165 245,50 доларів США.
Крім того заявник у касаційній скарзі вказує на те, що суд апеляційної інстанції неправомірно не застосував при розгляді цієї справи положення Закону України «Про захист прав споживачів». 
Заявник наголошує у касаційній скарзі на тому, що умисел в діях позивача за первісним позовом в замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного подорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачеві для здійснення ним свідомого вибору, є непроведення відповідачем визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього та водночас, за найбільш прибутковою для банку, ануїтетною схемою. Мотивом введення споживача в оману, на думку заявника, є отримання максимально можливого прибутку, у тому числі й прихованого. Але в порушення наведених норм та рекомендацій суду вищої інстанції, судом покладено тягар доказування саме на споживача, при цьому, протрактувавши відсутність будь-яких доказів про надання належної інформації споживачеві фінансових послуг, саме на користь банка.
Не врахована судами правова позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України, яка була викладена у рішеннях у справі № 569/19957/14-ц. 
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.
Інші учасники справи не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 11 жовтня 2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/1179/74/1021, відповідно до умов якого кредитор надав позичальникові кредит у розмірі 78 000,00 доларів США на строк до 11 жовтня 2026 року зі сплатою процентів за його користування з процентною ставкою в розмірі 14 % річних.
Пунктом 1.3 цього договору визначено, що погашення кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватися таким чином: згідно графіку погашення кредиту (додаток до договору) в розмірі 1/240 від суми ліміту отриманого кредиту згідно з пунктом  1.1 цього договору; погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно.
Пунктом 5.1 договору передбачено, що часткове та остаточне погашення кредиту, а також при остаточному погашенні кредиту сплату процентів за фактичне використання кредитних коштів, позичальник зобов`язаний здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора.
Згідно із пунктом 5.5 кредитного договору позичальник зобов`язується достроково здійснити повернення кредиту, відсотків та інших платежів, що визначені цим кредитним договором у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту; відмови від зміни умов даного договору в порядку, передбаченому пунктами 6.2, 6.4 цього договору. Кошти мають бути повернені протягом 30 банківських днів з моменту надіслання банком на адресу позичальника відповідного листа-повідомлення.
Пунктом 6.5 кредитного договору визначено, що кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Таке стягнення здійснюється за рахунок коштів, майна та майнових прав позичальника, включаючи забезпечення за цим договором, за умови попереднього (за 30 днів) повідомлення позичальника рекомендованим листом.
11 жовтня 2013 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1  укладено додаткову угоду № 014/1179/74/1021/81-1-0-00/6358 до кредитного договору № 014/1179/74/1021 від 11 жовтня 2006 року, відповідно до преамбули якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, визначених кредитним договором, відповідно до положень цієї додаткової угоди.
Згідно із пунктом 1 додаткової угоди тимчасово на період з 15 листопада 2013 року до 14 листопада 2014 року сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди (далі - кредитні канікули) у порядку визначеному у пункті 1.1 цієї угоди. Протягом строку кредитних канікул сукупна заборгованість позичальника по сплаті процентів з кредитом відповідно до умов кредитного договору становить 10 108,20 доларів США. 
Відповідно до пункту 4 додаткової угоди позичальник підтверджує, що перед укладенням цієї додаткової угоди він повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року), що підтверджується підписом позичальника про його ознайомлення з умовами кредитування, які є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.
11 жовтня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки до кредитного договору № 014/1179/74/1021 від 11 жовтня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М., зареєстрованим за реєстровим номером 3309, за умовами якого позивачем за зустрічним позовом було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28 серпня 2017 року № 484/17-45, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, (із шести поставлених експертові питань, експертна відповідь надана лише на два питання), зокрема, що: за умовами кредитного договору процентна ставка становить 14,00 процентів річних, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 165 245,50 доларів США, що відповідає реальній процентній ставці за кредитом в розмірі 16,1 процентів річних.
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права 
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої  статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частинами першою, другою статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ (далі - Закон № 1023-ХІІ) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договорів, передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.
До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п`ята статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договорів).
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
За приписами частини першої статті  203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до приписів статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Вирішуючи спір по суті зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові в цій частині.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що сторони підписали договір кредиту як такі, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали при цьому необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При цьому позивач за зустрічним позовом, як вбачається із матеріалів справи, на момент укладення договору не заявляла додаткових зауважень щодо умов договору кредиту та в подальшому виконувала його.
Суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що зі сторони позивача за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що під час укладання оспорюваних правочинів їй не надавалась або надавалась у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, зважаючи на необґрунтованість доводів відповідача про суперечність змісту оспорюваного кредитного договору статті 11 Закону № 1023-ХІІ у редакції, чинній на час укладення договорів, Правилам надання банками України інформації споживачеві про умови кредитування та сукупну вартість кредиту чи іншим актам цивільного законодавства. Також не надано позивачем за зустрічним позовом доказів, які беззаперечно підтверджують наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. 
Також правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсними додаткової угоди № 1, оскільки невиконання умов правочину сторонами, в якому не вказано наслідки цього невиконання, не є підставою для визнання такого правочину недійсним, а з урахуванням того, що споживач банківських послуг ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що отримала повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, відсутні підстави і для визнання недійсною додаткової угоди № 1. 
Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що умисел в діях позивача за первісним позовом полягає в замовчуванні та перекручуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного подорожчання кредиту. Заявник, обґрунтовуючи свої доводи, послалась на висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 28 серпня 2017 року № 484/17-45, складений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (а.с. 130-140, том 2). 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що вказані висновки експерта стосовно абсолютного значення подорожчання кредиту на суму 165 245, 50 доларів США, що відповідає реальній процентній ставці за кредитом в розмірі 16,1% річних, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволенням зустрічних позовних вимог відповідача. Оскільки, подорожчання кредиту на суму визначену в висновку відбулося не внаслідок дій позивача, а внаслідок того, що відповідачем протягом дії договору були порушені його умови. Недотримання графіку погашення кредиту та сплати відсотків за період користування кредитними коштами і призвело до подорожчання кредиту.
Варто зауважити, що відповідачем за первісним позовом не надано власного розрахунку заборгованості за кредитним договором, який би спростував розрахунок банка. Висновки експерта, у цьому випадку, можуть бути підставою лише для правильного обрахування суми заборгованості позичальника перед банком, а з таких підстав рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржується. Як і не містять доводи касаційної скарги оскарження судових рішень в частині визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони на відчуження предмета іпотеки.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині зустрічних позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до нього, ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборони на відчуження предмета іпотеки не оскаржуються, а отже не є предметом перегляду в суді касаційної інстанції.   
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення судів першої та апеляційноїінстанції в частині зустрічних позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору та додаткової угоди до ньогоухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання порушеним права, визнання недійсним кредитного договору, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору  залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий 	В. О. Кузнєцов    	
Судді: 	В. С. Жданова    	
 	В. М. Ігнатенко    	
 	В. А. Стрільчук    	
 	М. Ю. Тітов