Постанова                                         
Іменем України                                  
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 761/34260/13-ц
провадження № 61-17200св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи: 
заявник - публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,
суб`єкт оскарження - старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Красноштан Інна Леонідівна,
заінтересовані особи (боржники): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року, прийняту в складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Немировської О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» ( далі - АБ «Укргазбанк») звернулося зі скаргою на дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Красноштан Інни Леонідівни (далі - державний виконавець).
 
Свої вимоги АБ «Укргазбанк» мотивувало тим, що 18 травня 2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 53960283 з примусового виконання виконавчого листа № 761/34260/13-ц, виданого 
04 лютого 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь заборгованості за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № 363-ф/08, у сумі 100 105,81 доларів США та 7 689,35 грн.
 
01 листопада 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа № 761/34260/13-ц стягувачу на підставі пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові про повернення виконавчого листа державний виконавець вказала, що залишок боргу ОСОБА_1 перед стягувачем складає 146,59 доларів США та 7 689,35 грн. Висновок державного виконавця ґрунтувався на тому, що після відкриття виконавчого провадження боржником на рахунок стягувача сплачено 56 739,33 доларів США. Крім того, боржником сплачено на депозитний рахунок Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Шевченківського РВДВС м. Київ) та перераховано на користь держави виконавчий збір у розмірі 5 688,58 доларів США та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 231,62 грн.
 
Банк вважав, що державний виконавець не має повноважень та доступу до його рахунків для перевірки суми заборгованості та обставин внесення боржником коштів безпосередньо на рахунок стягувача, визначена ним сума залишку боргу у зазначеному в постанові розмірі, є помилковою та такою, що не відповідає дійсності.
 
Натомість, враховуючи положення Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5 (далі - Інструкція), державний виконавець може достовірно встановити розмір заборгованості за виконавчим документом виключно з даних депозитних рахунків органу державної виконавчої служби. 
 
При цьому згідно виписки з особового рахунку боржника, всі платежі, здійснені до липня 2018 року, мають призначення платежу: погашення простроченої заборгованості відповідно до кредитного договору 
№ 363-Ф/08 від 04 серпня 2008 року.
 
Вказуючи на порушення своїх прав, банк просив суд:
 
визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського РВДВС м. Київ Красноштан І. Л. щодо зазначення у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 01 листопада 2018 року ВП №53960283 та на виконавчому листі № 761/34260/13-ц, виданому 
04 лютого 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва залишку боргу за виконавчим документом в сумі 146,59 доларів США та 7 689,35 грн; 
 
скасувати постанову про повернення виконавчого документу стягувачу 
від 01 листопада 2018 року ВП № 53960283, прийняту державним виконавцем Шевченківського РВДВС м. Київ Красноштан І. Л.; 
 
зобов`язати державного виконавця Шевченківського РВДВС м. Київ Красноштан І. Л. прийняти нову постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 53960283, із зазначенням у постанові та на виконавчому листі залишку боргу за виконавчим документом, згідно даних депозитних рахунків Шевченківського РВДВС м. Київ.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року, у складі судді Юзькової О. Л. скаргу АБ «Укргазбанк» на дії державного виконавця задоволено частково.
 
Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Красноштан І. Л. у частині зазначення залишку суми боргу у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 01 листопада 2018 року ВП № 53960283 та на виконавчому листі № 761/34260/13-3, виданому 
04 лютого 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва.
 
Скасовано постанову старшого держаного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Красноштан І. Л. про повернення виконавчого документа стягувачу від 01 листопада 
2018 року у ВП № 53960283.
 
У задоволенні іншої частини скарги відмовлено.
 
Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не свідчать про те, що державний виконавець, перевіряючи виконання рішення суду шляхом, зокрема, внесення грошових коштів безпосередньо стягувачу, отримав від скаржника інформацію для підтвердження таких обставин та згоду банку із зарахуванням таких коштів у рахунок погашення стягнутої судовим рішенням заборгованості.
 
Пославшись на положення статей 18, 44, 45 Закону України «Про виконавче провадження» та розділ VII Інструкції, якими керується державний виконавець під час примусового виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що державний виконавець не мав повноважень та підстав зараховувати кошти сплачені боржником через відділення банку в рахунок погашення боргу за виконавчим документом. При цьому вказав, що зазначене узгоджується із позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 501/635/16-ц.
 
Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов`язання державного виконавця прийняти нову постанову із зазначенням в ній та на виконавчому листі залишку заборгованості за виконавчим документом згідно даних депозитних рахунків ВДВС, суд дійшов висновку, що не повинен перебирати на себе функції органу, який законом уповноважений на прийняття таких рішень за результатами розгляду відповідних матеріалів, згідно Закону України «Про виконавче провадження».
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 лютого 2019 року та ухвалено нове судове рішення.
 
У задоволенні скарги АБ «Укргазбанк» на дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Красноштан І. Л. та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу відмовлено.
 
В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 
від 08 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги, суд апеляційної інстанції встановив, що державним виконавцем правильно розраховано залишок боргу на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, а чинним законодавством не заборонено боржникові добровільно виконувати рішення суду, яке набрало законної сили, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що державний виконавець не мав підстав зараховувати кошти, сплачені боржником через відділення банку в рахунок погашення боргу за судовим рішенням, яке набрало законної сили.
 
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні скарги про зобов`язання державного виконавця прийняти нову постанову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що повноваження державного виконавця щодо прийняття рішення про повернення виконавчого документу за результатами розгляду відповідних матеріалів є за своєю правовою природою дискреційними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2019 року АБ «Укргазбанк» подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року та залишити в силі ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва 
від 08 лютого 2019 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга АБ «Укргазбанк» мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення частини четвертої 
статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки відсутній обов`язок банку повідомляти виконавця про повернення чи часткове самостійне виконання рішення суду боржником, так як усі платежі позичальника до липня 2018 року здійснювалися через касу банку з призначенням «часткове погашення кредиту» і відповідні кошти було розподілено відповідно до умов кредитного договору, зобов`язання за яким між сторонами не припинилось.
 
Крім того, судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки ця норма не наділяє державного виконавця правом визначення залишку боргу, з урахуванням сум, що сплачені не на депозитний рахунок.
 
Вказує, що державний виконавець має можливість встановити розмір заборгованості за виконавчим документом, виключно з даних депозитних рахунків органу державної виконавчої служби. Крім того державний виконавець мав витребувати відповідну інформацію у стягувача, однак матеріали справи таких відомостей не містять.
 
Посилаючись на порушення вимог статті 263 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини, вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував та не надав оцінки численним порушенням, які були вчиненні державним виконавцем при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, на які банк посилався у своїй скарзі.
 
У встановлений судом строк відзив на касаційну скаргу не подано
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її із Шевченківського районного суду м. Києва. 
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що на примусовому виконанні Шевченківського РВДВС м. Київ перебував виконавчий лист № 761/34260/13-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 04 лютого 2016 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АБ «Украгазбанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 100 105,81 доларів США та 7 688,35 грн. Виконавче провадження № 53960283.
 
19 жовтня 2018 року від АБ «Укргазбанк» надійшла заява про повернення  без виконання відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого листа № 761/34260/13-ц про солідарне стягнення коштів із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 
 
01 листопада 2018 року державним виконавцем на підставі пункту першого частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення стягувачу виконавчого листа № 761/34260/13-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 
04 лютого 2016 року. У постанові вказано, що залишок боргу складає 
146,59 доларів США та 7 689,35 грн. Крім того державним виконавцем зазначено, що частина боргу сплачена до відкриття виконавчого провадження, а на момент відкриття виконавчого провадження сума боргу складала 56 885, 81 доларів США та 7 689, 35 грн, сума виконавчого збору 5 688, 58 доларів США та 768, 93 грн відповідно.
 
Визначаючи залишок боргу в сумі 146,59 доларів США та 7 689,35 грн державний виконавець врахував, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження боржником на рахунок стягувача сплачено 56 739,22 доларів США. Крім того, боржником ОСОБА_1 сплачено виконавчий збір у розмірі 5 688,58 доларів США (еквівалент на момент перерахування 159 877,92 грн) та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 231,62 грн.
 
Із засвідчених копій квитанцій, що наявні в матеріалах виконавчого провадження № 35960283, встановлено, що боржником, через відділення 
АБ «Укргазбанк» сплачував кошти із призначенням платежу - часткове погашення кредиту (заборгованості) згідно кредитного договору № 368-ф08 від 04 серпня 2008 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі по тексту у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга АБ «Укргазбанк» не підлягає задоволенню.
 
Мотиви з яких виходив Верховний Суд
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
 
Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
 
Згідно із частиною першою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум 
і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
 
Відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів; у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.
 
Пунктами 1, 3, 5, 11 розділу VII Інструкції (у редакція, що діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця) визначено, що стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, у тому числі в іноземній валюті, відкриті Міністерством юстиції України, головними територіальними управліннями юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, відділами державної виконавчої служби в органах, що здійснюють казначейське обслуговування (в іноземній валюті - в банках), приватними виконавцям - в банках (далі - депозитний рахунок).
 
Органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем щодо депозитного рахунку заводиться книга обліку депозитних сум (додаток 4), щодо рахунку авансових внесків - книга обліку авансових внесків 
(додаток 5). 
 
В органі державної виконавчої служби ведення книг обліку за кожним рахунком здійснюється відповідальною особою, яка визначається розпорядчим документом начальника органу державної виконавчої служби (далі - відповідальна особа органу державної виконавчої служби). Відповідальна особа органу державної виконавчої служби здійснює підготовку розрахункових документів про перерахування коштів, ведення необхідних нарядів банківських документів та розпоряджень державних виконавців, підготовку звітності щодо коштів на рахунках органів державної виконавчої служби. 
 
При надходженні коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби чи рахунок авансового внеску відповідальна особа органу державної виконавчої служби повинна невідкладно повідомити начальника органу державної виконавчої служби, від якого боржника чи стягувача надійшли кошти і в якій сумі. Начальник органу державної виконавчої служби на виписці з рахунку Державної казначейської служби України або банку ставить напис «ознайомлений», підпис та дату ознайомлення. Після цього відповідальна особа органу державної виконавчої служби невідкладно повідомляє державного виконавця про надходження депозитних сум. Державний виконавець на виписці Державної казначейської служби України або банку поряд із сумою, що надійшла на рахунок, ставить дату та підпис.
 
Виходячи із системного аналізу Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, вбачається, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, стягнуті з боржника грошові суми підлягають зарахуванню на рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, з розподілом у відповідності до вимог статті 45 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому законодавець допустив добровільне виконання рішення повністю або часткового, зобов`язавши боржника письмово повідомити про це виконавця.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги АБ «Укргазбанк», суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник (стягувач) не довів порушення свого права діями державного виконавця, тоді як державним виконавцем правильно розраховано залишок боргу на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, при цьому ним обґрунтовано враховано суми, сплачені боржником як у добровільному порядку безпосередньо через відділення банку, так і на депозитний рахунок Шевченківського РВ ДВС м. Київ, що в свою чергу узгоджується з положення частини 19 Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено право боржника на добровільне виконання судового рішення.
 
Доводи касаційної скарги про те, що державний виконавець зарахував як виконання рішення суду кошти, сплачені боржником безпосередньо на рахунок банку, при цьому не отримав від стягувача підтвердження зарахування цих сум, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не узгоджуються з вимогам статей 18, 19 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 501/635/16-ц (провадження № 61-4592св18) на яку посилався скаржник, не є релевантною в даному випадку, оскільки у вказаній справі боржник 
коштів на рахунки виконавчої служби не вносив та підтверджень їх сплати стягувачу добровільно не надав, лише посилаючись на внесення таких сум у певний період часу.
 
Натомість у розглядуваній справі боржник ОСОБА_1 надавала державному виконавцю відповідні документи, які підтверджують добровільне виконання рішення суду. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції, під час апеляційного перегляду справи, не враховано та не надано оцінку численним порушенням, які були допущені державним виконавцем при винесенні постанови про повернення виконавчого документа, не заслуговують на увагу, оскільки заявником у касаційні скарзі не наведено таких порушень. 
 
Крім того, касаційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що оскаржувана постанова державного виконавця у даній справі порушує права банку на отримання коштів в контексті гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на мирне володіння майном.
 
Посилаючись на порушення державним виконавцем права на мирне володіння майном, АБ «Укргазбанк» стверджував, що має право на отримання коштів за кредитним договором, який продовжує свою дію, а державний виконавець, зарахувавши як добровільне виконання рішення суду кошти, сплачені безпосередньо на рахунок банку, позбавив банк права на майновий інтерес за кредитним договором, що не припинив свою дію.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) виробив критерії оцінки дотримання статті 1 Першого протоколу. Вони наводяться у багатьох рішеннях. Наприклад, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року, пункти 38-39) ЄСПЛ навів загальні принципи застосування статті 1 Першого протоколу: 
 
- ця стаття по суті гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою;
 
- будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним;
 
- вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Хоча проблему відносно тлумачення національного законодавства мають вирішувати передусім національні органи влади, зокрема суди, завдання Суду полягає в тому, щоб з`ясувати, чи не суперечить результат такого тлумачення положенням Конвенції.
 
Питання, чи було досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 6 листопада 2008 року).
 
Відмовляючи в задоволенні скарги АБ «Укргазбанк», суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що стягувач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав діями державного виконавця в частині вирахування залишку боргу ОСОБА_1 перед банком за судовим рішенням. 
 
Державний виконавець, вираховуючи залишок боргу за виконавчим документом, діяв у відповідності до вимог статей 18, 19, 44, 45 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Крім того, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Кредитор в такому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
 
Відомостей про те, що після ухвалення рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 363-ф/08 
від 04 серпня 2008 року, ОСОБА_1 за наданими державному виконавцю квитанціями сплачувала банку кошти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, матеріали справи не містять.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційної інстанції - без змін.
 
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                              О. М. Осіян
 
                                                                                                          Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                          С. Ф. Хопта
 
                                                                                                          В. В. Шипович