Постанова
Іменем України
27 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 161/19928/17
провадження № 61-1288св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Державний професійно-технічний навчальний заклад «Луцьке вище професійне училище»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2018 року у складі судді Кирилюк В. Ф. та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у складі суддів:  Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Матвійчук Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» (далі - ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище») про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
Позов мотивований тим, що наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» Романюка В. В. від 26 грудня 2017 року за № 184-к відповідно до пункту 1 частини першої статті 40, статті 44 КЗпП України його звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи 26 грудня 2017 року у зв`язку із змінами в організації роботи навчального закладу, а саме виведення посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату. Вважає, що його звільнення незаконне, оскільки не містить підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України: ліквідація, реорганізація, банкрутств або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Зазначав, що дії директора навчального закладу по виведенню посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату не передбачені законодавством про працю. Відповідно до пункту 4 Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, які затверджено Наказом Міністерства освіти і науки України від 06 грудня 2010 року № 1204, у межах затверджених штатних нормативів введення посад заступників директора обов`язково вводиться посада заступника директора з виховної (навчально-виховної) роботи з розрахунку: при контингенті до 300 (включно) учнів - 0,5 штатної одиниці; при контингенті більше 300 учнів - 1 штатна одиниця. Таким чином, його посада є обов`язковою у штаті в ДПТНЗ «Луцьке професійне училище».
З огляду на викладене,  ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» Романюка В. В. від 26 грудня 2017 року за № 184-к про його звільнення з посади заступника директора з навчально-виховної роботи, поновити його на вказаній посаді з 27 грудня 2017 року та стягнути грошову компенсацію за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня            2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача було проведено з дотриманням норм трудового законодавства.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2018 року залишено без змін.
Судове рішення мотивовано тим, що оскільки така посада, як заступник директора з навчально-виховної роботи була виведена зі штатного розпису та введено посаду заступника директора з виховної роботи, тому в даному випадку є зміни в організації виробництва і праці ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище». Позивача було завчасно попереджено про звільнення, запропоновано вакантну посаду, яка відповідала кваліфікаційному рівню позивача на яку останній відмовився переводитись, а тому у відповідача були всі наявні підстави для звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У січні 2019 року ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня 2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, у яких просили скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Луцького міськрайонного суду Волинської області                    № 161/19928/17.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Касаційні скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій порушили приписи частини шостої статті 43 Конституції України, неправильно застосували до спірних правовідносин пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України, діяли всупереч імперативному припису частини першої статті 18 ЦПК України.
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 вказують, що дії директора навчального закладу по виведенню посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату не передбачені законодавством про працю. Крім того, наказом Міністерства освіти і науки України від 06 грудня 2010 року № 1204 не надає директору ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» права виводити зі штату обов`язкову для введення посаду після приведення до 01 вересня            2012 року штату у відповідність до Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів. Згідно з пунктом 2 Типових штатних нормативів після приведення штатів у відповідність до Типових штатних нормативів керівні посади вводити не допускається.
Короткий зміст відзиву на касаційні скарги
У квітні 2019 року ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» подано до суду відзив на касаційні скарги, в якому зазначено, що в навчальному закладі мала місце зміна в організації виробництва, а саме необхідність оптимізації роботи заступника директора в напрямку виховної роботи і як наслідок виведення посади заступника директора з навчально-виховної роботи та введення посади заступника директора з виховної роботи. В межах наданих повноважень та відповідно до статуту, директор ініціював питання про виведення та введення вказаних посад перед управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації.
Крім того, твердження позивача, що дії директора навчального закладу по виведенню посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату не передбачені законодавством про працю є безпідставними і необґрунтованими, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власнику або уповноваженому ним органу, який має право вносити зміни в штатний розпис.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 з 01 квітня 2014 року був переведений на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» за контрактом по 01 квітня 2015 року. В подальшому ОСОБА_1 продовжено роботу на зазначеній посаді за контрактом з 01 квітня 2015 року по 01 квітня 2017 року.
31 березня 2017 року ОСОБА_1 був звільнений з посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Поновлений на даній посаді з 01 квітня 2017 року відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 28 квітня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року.
30 червня 2017 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку дії контракту (наказ від 30 червня 2017 року № 95-к).
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 серпня           2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу відмовлено.
Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 серпня 2017 року скасовано, визнано незаконним і скасовано наказ директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 30 червня 2017 року № 95-к, поновлено ОСОБА_1 на роботі в ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з 01 липня 2017 року.
З метою виконання рішення апеляційного суду наказом директора від 20 жовтня 2017 року № 155-к ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з 01 липня 2017 року.
Відповідно до Статуту ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» засновником ВПУ є Міністерство освіти і науки України, яке здійснює контроль за дотриманням вимог Статуту ВПУ та приймає відповідні рішення у разі їх порушень. ВПУ самостійно розробляє організаційну структуру, обирає форми та методи організації навчально-виробничого процесу. Управління ВПУ здійснюється Міністерством освіти і науки України, управлінням освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації. Керівництво діяльністю ВПУ здійснює директор, який призначається за результатами конкурсу шляхом укладення контракту, та який, зокрема, організовує навчально-виробничий, навчально-виховний процес, діє від імені ВПУ, приймає на посади та звільняє з посад працівників закладу, затверджує відповідно до кваліфікаційних характеристик їхні посадові обов`язки, формує педагогічний колектив, затверджує в межах наявного фонду заробітної плати штатний розпис та визначає чисельність працівників ВПУ.
29 вересня 2017 року директор закладу звернувся до Управління освіти, науки та молоді Волинської обласної державної адміністрації з клопотанням вивести зі штатного розпису з 01 жовтня 2017 року посаду «заступник директора з навчально-виховної роботи» та ввести посаду «заступник директора з виховної роботи» відповідно до пункту 4 Типових штатних нормативів професійно-технічних навчальних закладів, затверджених Міністерством освіти і науки України від 06 грудня 2010 року № 1204 та у зв`язку з необхідністю посилення виховної роботи (значна кількість пропусків без поважних причин, велика кількість відрахувань, збільшення скоєних правопорушень учнями училища).
Листом від 04 жовтня 2017 року за № 34365/10/2-17 управлінням освіти, науки та молоді Волинської обласної державної адміністрації у зв`язку з виробничою необхідністю дозволено в межах фонду оплати праці з 01 жовтня 2017 року внести зміни до штатного розпису установи, а саме: вивести 1 штатну посаду заступника директора з навчально-виховної роботи, ввести 1 штатну посаду заступника директора з виховної роботи.
Згідно з наказом директора закладу від 05 жовтня 2017 року № 149-к «Про внесення змін до штатного розпису» зі штату ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» з 01 жовтня 2017 року виведена посада заступника директора з навчально-виховної роботи та введена посада заступника директора з виховної роботи.
Наказом директора від 06 жовтня 2017 року № 151-к на введену посаду заступника директора з виховної роботи за заявою ОСОБА_3 , остання була переведена. На той час ОСОБА_3 займала посаду заступника директора з навчально-виховної роботи.
20 жовтня 2017 року ОСОБА_1 був попереджений про майбутнє звільнення із займаної посади 25 грудня 2017 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації роботи навчального закладу, про що ознайомлений під розписку в той же день.
28 листопада 2017 року голові профспілкового комітету училища було направлене подання про надання згоди на розірвання трудового договору із заступником директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_1 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Згідно із повідомленнями профспілкового комітету, які надійшли адміністрації закладу 20 та 22 грудня 2017 року, вирішено не надавати згоду на звільнення ОСОБА_1 .
Повідомленням від 20 грудня 2017 року ОСОБА_1 , згідно кваліфікаційних вимог до наявних вакантних посад, була запропонована посада лаборанта, про що останній був ознайомлений під розписку в той же день, однак погодження на переведення на запропоновану посаду від ОСОБА_1 отримано не було.
Інших посад, які б відповідали освітньо-кваліфікаційному рівню позивача і які могли б бути йому запропоновані на момент його звільнення з роботи у ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» не було.
Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» Романюка В. В. від 26 грудня 2017 року за № 184-к відповідно до пункту 1 частини першої статті 40, статті 44 КЗпП України ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з навчально-виховної роботи 26 грудня 2017 року у зв`язку із змінами в організації роботи навчального закладу, а саме виведення посади заступника директора з навчально-виховної роботи зі штату.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (пункт третій статті 64 Господарського кодексу України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України                     від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Суд першої інстанції оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов до правильного висновку,оскільки така посада, як заступник директора з навчально-виховної роботи була виведена зі штатного розпису та введено посаду заступника директора з виховної роботи, а тому в даному випадку є зміни в організації виробництва і праці ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище». Позивача було завчасно попереджено про звільнення, запропоновано вакантну посаду, яка відповідала кваліфікаційному рівню позивача на яку останній відмовився переводитись, а тому у відповідача були всі наявні підстави для звільнення позивача відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що в даному випадку є зміни в організації виробництва і праці ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище», позивача в установленому законом порядку за два місяці було попереджено про наступне вивільнення та йому запропоновано вакантну посаду, яка відповідала кваліфікаційному рівню позивача на яку останній відмовився переводитись, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивача звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства.
Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами порушення норм трудового законодавства під час свого звільнення.
Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).
Згідно зі статтею 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення заступників керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).
Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2017 року голові профспілкового комітету училища було направлене подання про надання згоди на розірвання трудового договору із заступником директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_1 . за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Згідно із повідомленнями профспілкового комітету, які надійшли адміністрації закладу 20 та 22 грудня 2017 року, вирішено не надавати згоду на звільнення ОСОБА_1 .
Разом з тим, з врахуванням приписів статті 43-1 КЗпП України, суд попередніх інстанцій правильно виходили з того, що позивач займав посаду заступника керівника, а тому згода профспілкового комітету на його звільнення в даному випадку не була обов`язковою.
Аргументи касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Щодо клопотання сторони про розгляд за його участю даної справи.
У відзиві ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на касаційні скарги  ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , відповідач просив провести розгляд справи за його участю.
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання Державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище»про розгляд за його участю даної справи.
Касаційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 серпня            2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада                  2018 року без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      В. М. Сімоненко
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
 
                                                                                              Є. В. Петров