22-ц/804/2084/20 
                                                                                266/1750/16-ц 

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 червня 2020 року                                                                                                          м. Маріуполь 
                                                                                          
                                                                                   Єдиний унікальний номер 266/1750/16-ц
                                                                                Номер провадження 22-ц/804/2084/20

   Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Зайцевої С.А., Попової С.А. 
секретар судового засідання Галстян Г.Г.

сторони : 

стягувач – АКЦІОНЕРНЕ  ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

боржник – ОСОБА_1 

заінтересована особа – заступник начальника Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Філончук Дар`я Павлівна

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича, який діє в інтересах АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК»,  на ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2020 року, у складі судді Пантелєєва Д.Г., дата складення повного судового рішення 24 квітня 2020 року,
в с т а н о в и в:

    У березні 2020 року  АКЦІОНЕРНЕ  ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК), в особі  представника Сокуренка  Є.С.,    звернулося до суду зі скаргою на дії державного виконавця - заступника начальника Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Філончук Д.П. (далі Приморський ВДВС).

   Скаргу мотивована  тим, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області   від 27 травня 2016 року були  задоволені  позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення солідарно  з ОСОБА_1 та ОСОБА_2   заборгованості за кредитом  в розмірі 11396,17 доларів США.  Рішення набрало законної сили 15 липня 2016 року. Добровільно рішення виконано не було, стягувач отримав виконавчий лист, який надав до органів державної виконавчої служби. 08 серпня 2016 року було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №266/1750/16-ц, виконавче провадження №51890249.  02 січня 2020 року постановою заступника начальника Приморського  відділу державної виконавчої служби  у м. Маріуполі   Філончук Д.П. виконавче провадження  прийнято до свого виконання і станом на 27 березня 2020 року не закрито, рішення суду не виконано. Дії щодо примусового виконання рішення не проводяться, заходи примусового виконання не здійснюються, державним виконавцем допущено бездіяльність, не звернено стягнення на нерухоме майно для виконання рішення суду. Виконавче провадження 

знаходиться на виконанні тривалий час, що також порушує його права стягувача. Просили визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця - заступника начальника Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Філончук Д.П., зобов`язавши усунути порушення, спричинені бездіяльністю та здійснити заходи щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника для належного виконання рішення Приморського районного суду   м.Маріуполя Донецької області від 27 травня 2016 року по справі №266/1750/16-ц.

   Ухвалою Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2020 року в задоволенні  скарги  відмовлено.

   Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат Сокуренко Є.С.  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та задовольнити скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, посилається на ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
Проте, державним виконавцем не було дотримано визначеної законом періодичності подання запитів щодо виявлення рахунків боржника, рухомого майна та його майнових прав. Не вчинені інші дії на визначення обсягу майна, за рахунок якого можливе погашення заборгованості.

    У відзіві на апеляційну скаргу заступник начальника Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Філончук Д.П. просить відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі за відсутністю підстав. Зазначає, що необхідні заходи для виконання судового рішення на користь АТ КБ «ПРИВТБАНК»  приймаються  в межах Закону України «Про виконавче провадження»  та Закону України «Про іпотеку».
    
    В судове засідання   ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце судового засідання сповіщений належним чином.

    У відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

    Заслухавши суддю-доповідача,  представника АТ КБ «ПРИВТБАНК»  Шишелову Н.В., яка підтримала скаргу,  заперечення проти скарги   державного виконавця Філончук Д.П.,   перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

    З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

    Рішення, що переглядається в апеляційному порядку відповідає вимогам матеріального і процесуального права. 

    Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Маріуполі Донецької області від  27 травня 2016 року з ОСОБА_1 , солідарно з ОСОБА_3 ,  на користь  АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 11396,17 доларів США.

   Виконавчий лист по вказаному  рішенню  надійшов  до  Приморського ВДВС.   

    Постановою державного виконавця від 08 серпня 2016 року було відкрито виконавче провадження №51890249 по виконанню виконавчого листа №266/1750/16-ц, виданого Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в сумі 11396,17 доларів США (а. с. 8 – 10,13).

    Постановою державного виконавця від 25 серпня 2016 року   накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 (а. с. 37, 38).

   Нерухоме майно - у вигляді кв. АДРЕСА_1 , знаходиться у власності іпотекодержателя «UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1 PLC», обтяження зареєстровано 18 березня 2007 року (а. с. 39).

   Боржники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками двох неповнолітніх дітей -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 40, 41).

    Неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мешкають в кв. АДРЕСА_1 (а. с. 42).

   Постановою  державного виконавця Маловичко Л.В. від 25 серпня 2016 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 , а саме, квартиру  АДРЕСА_1 на заборона відчуження вказаного нерухомого майна (а.с.47).

    Постановою державного виконавця від 22 березня 2018 року було звернено стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 за місцем його роботи в Державному  підприємстві  «Маріупольський морський торговельний порт» (а. с. 44-45).

   Згідно з постановою від 02 січня 2020 року, виконавче провадження прийнято до виконання заступником начальника Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Філончук Д.П. (а.с.11).

    Відмовляючи АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у  задоволенні  скарги   на бездіяльність державного виконавця  Філончук  Д.П., суд першої інстанції виходив з того, що Приморським ВДВС вчинені всі   можливі  дії щодо виконання судового  рішення про стягнення з ОСОБА_1   заборгованості за кредитним договором, а знаходження належної йому квартири  АДРЕСА_1   в іпотеці «UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE

NO. 1 PLC» та проживання у квартирі неповнолітніх дітей боржника, позбавляє  державного виконавця законних підстав  звернути стягнення на  предмет іпотеки в рахунок виконання рішення суду про стягнення заборгованості  на користь заявника.

    З висновками суду  не можна не погодитися.

    Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

    Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

    Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

    При розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо.

   У статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням обов`язковості виконання рішень.

    Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

        Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

        У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

        Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

    Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

    Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). 

         Як вбачається зі справи, державний виконавець Філончук  Д.П.  прийняла виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 до виконання  02 січня 2020 року.

        Згідно скарги представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  від  31 березня 2020 року. неправомірна бездіяльність  державного виконавця  Філончук Д.П.  виразилася в тому, що вона  не вчинила жодних дій та заходів, спрямованих на виконання рішення суду, що передбачені законом. Незважаючи на те, що  у відповідача є нерухоме майно у вигляді  квартири, державний виконавець не  звернула стягнення на нерухоме майно для виконання рішення суду -  арешт на це майно не накладений, не проведений  його опис та  квартира  не передана на реалізацію, в тому числі у формі електронних торгів. Крім  того, державним виконавцем не організована періодична перевірка майнового стану боржника – щодо виявлення рахунків та майна боржника, його майнових прав, інформації про доходи.       

    Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

   Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

         Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
         Згідно ст.10  Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
   Порядок звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна боржника та заставне майно регулюється ст.ст. 50, 51 Закону України «Про виконавче провадження».
        Зокрема ст. 50  вказаного  Закону визначає, що    звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
        Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
        Згідно ст.51 Закону України «Про виконавче провадження»   для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо:
1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів;
2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю;
3) наявна письмова згода заставодержателя.
        Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі.  Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

        Згідно ст.3 Закону України  «Про іпотеку»,  у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. 

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначає наступні способи звернення стягнення предмету іпотеки: на підставі рішення суду;         на підставі виконавчого напису нотаріуса;         згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержатель.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

    Як вбачається з матеріалів справи, після відкриття виконавчого провадження 08 серпня 2016 року була винесена постанова про арешт майна боржника, про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 , передано виконавчий документ на виконання до підприємства, де боржник отримує доходи, витребувані  відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому відображені дані про  заборону на нерухоме майно від 24 лютого 2006 року  та  дані про іпотеку квартири від 18 березня 2007 року, що належить боржнику   на підставі договору купівлі-продажу, відомості про сімейний стан боржника та актові записи про народження двох  його неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_3 , запит щодо наявності у боржника транспортних засобів та відповідь про відсутність таких, відомості про місце реєстрації боржника.
        Отже, державний виконавець, встановивши, що  квартира, що належить боржнику знаходиться в іпотеці «UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1 PLC» з 2007 року,  а виконавчий документ видано  на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   в 2016 році, діяв відповідно до вимог   Законів України «Про виконавче провадження»  про черговість задоволення вимог до боржника,  «Про іпотеку»,  «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»  та Закону України «Про   основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

    Тому,  суд першої інстанції, встановивши, що  заявник у справі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК,  не  є  іпотекодержателем нерухомого майна, яке належить боржнику,  що  вказане майно знаходиться в іпотеці з 18 березня 2007 року в іншої юридичної особи -  «UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE NO. 1 PLC»,  а  за принципом  черговості в разі звернення стягнення на предмет іпотеки будуть задоволені вимоги іпотекодержателя, а не безпосередньо стягувача у справі яка переглядається, дійшов обґрунтованого висновку, що державний виконавець Філончук Д.П. діяв відповідно до вимог статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» та в межах своїх повноважень, тому правових підстав для визнання його бездіяльності неправомірною немає.

Стаття 46 3акону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». За змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет  іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже,  положення Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику. Відповідно до порядку примусового звернення стягнення на майно боржника, визначеного статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на кошти боржника, а за їх відсутності - на інше майно боржника. Відповідно до статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів та рухомого майна. Стаття 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок звернення стягнення на заставлене майно. Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя. 

Висновки суду першої інстанції  узгоджуються з  правовою позицією, викладено  у постанові  Верховного  Суду  України  від 27 квітня 2016 року  № 6- 54цс16, яка зводиться до того, що положення Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: — відсутність у боржника будь - якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; — наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; — дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України.

    Доводи апеляційної скарги представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  є аналогічними доводам скарги, фактично зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, та не знайшли свого підтвердження.  

   Твердження представника  АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  про порушення прав стягувача у зв`язку з нереалізацією майна, що належить боржнику -  квартири АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки державний виконавець, маючи відомості про обтяження цього майна з 2007 року, обґрунтовано обмежилася виконаними діями, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження»  по стягненню  коштів за рішенням суду з ОСОБА_1 на користь   банку.

    Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК»  також  зазначає, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

    Зокрема, посилається на ч. 8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

    Проте, державним виконавцем не було дотримано визначеної законом періодичності подання запитів щодо виявлення рахунків боржника, рухомого майна та його майнових прав. Не вчинені інші дії на визначення обсягу майна, за рахунок якого можливе погашення заборгованості.

    Заперечуючи проти апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції державний виконавець  Філончук Д.П. пояснила, що після  прийняття до свого провадження виконавчого провадження відносно ОСОБА_1   вона діяла відповідно до закону. При цьому, облік здійснених нею виконавчих дій відображається  в  електронному вигляді відповідно Реєстру і  стягувач  має можливість її оперативно отримати;   інформація щодо майнового стану боржника, у разі будь-яких змін, також оперативно надходить до відповідних Реєстрів і вона, як державний виконавець,  відслідковує цю інформацію та приймає відповідні заходи. За останніми даними боржник ОСОБА_1 змінив місце роботи на ТОВ «БРИЗ-АГРО» і виконавчий документ направлено в цю організацію, але на теперішній час  підтверджень стягнення до Приморського ВДВС поки не надійшло.

    На підтвердження  вказаних  пояснень, державний виконавець надала    суду копії документів виконавчого провадження, з яких вбачається, що державним виконавцем  після прийняття виконавчого документу до виконання  періодично  витребуються дані  щодо доходів боржника ОСОБА_1 за даними його облікової картки платника податків;  щомісячно направляються запити до Пенсійного фонду України  щодо  обов`язкових відрахувань та відомості про  місце роботи боржника.  Зокрема, 24 квітня 2020 року за новим місцем роботи боржника – ТОВ «БРИЗ-АГРО»     направлено постанову про примусове виконання судового рішення;  направлено запит  до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради  щодо  інформації стосовно боржника, витребувані оновлені  дані з  Державного реєстру речових  прав на нерухоме майно  та Державного реєстру іпотек, згідно якого зобов`язання ОСОБА_1   перед  іпотекодержателем складають 16 000 доларів США зі строком виконання 23 лютого 2021 року (а.с.38-49, 111-130).

    Отже, з урахуванням представлених та безпосередньо досліджених доказів, колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінив представлені сторонами  матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів,  оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та  ухвалив правильне рішення  про   відмову АТ КБ 

«ПРИВАТБАНК» у задоволенні заяви про визнання визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця - заступника начальника Приморського відділу Державної виконавчої служби у м. Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Філончук Д.П., зобов`язавши усунути порушення, спричинені бездіяльністю та здійснити заходи щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника для належного виконання рішення Приморського районного суду   м.Маріуполя Донецької області від 27 травня 2016 року по справі №266/1750/16-ц. 

    Апеляційний суд дійшов  висновку, що за положеннями ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» звернення  стягнення на заставлене майно  -   квартиру  АДРЕСА_1 ,      для задоволення вимог стягувача  - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке не є заставодержателями,  може бути здійснено  у разі, якщо  право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів. 

   Таких обставин у справі не встановлено, оскільки передача нерухомого  майна боржника в іпотеку відбулася до стягнення з боржника  ОСОБА_1 коштів на користь банку. 

    За таких обставин, підстави  для задоволення скарги  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутні.

    Посилання у скарзі на порушення норм процесуального права і, зокрема, розгляд справи у відсутності представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК», колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з заяви представника банку ОСОБА_6 С. від 21 квітня 2020 року, до суду було звернуто прохання про розгляд справи у відсутності представника  АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.32).

   Що стосується обставин не направлення  стягувачу  заперечень на скаргу, поданих суду першої інстанції  представником  Приморського відділу Державної виконавчої служби у   м.Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства, про що зазначено у судовому рішенні, то ці порушення не призвели до неправильного вирішення спору та  не  є підставою для скасування судового рішення. Вказаний недолік, за заявою  АТ КБ «ПРИВАТБАНК», може бути усунено у спосіб, визначений ЦПК України.

    Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, які стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, і встановила, що оскаржена ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому, відсутні підстави для  скасування оскаржуваної ухвали.

   Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

   Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

         Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

   Апеляційну скаргу адвоката Сокуренка Євгена Сергійовича, який діє в інтересах АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА   КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ  «ПРИВАТБАНК»,   залишити без задоволення.
        Ухвалу Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 квітня 2020 року залишити без змін.
        Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дня  прийняття  і може бути оскаржена  у касаційному порядку протягом тридцяти  днів  з  дня  складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.
         Дата складення повного судового рішення         19 червня      2020 року.
Судді: