Ухвала
Іменем України
23 березня 2020 року
м. Київ
справа № 505/1662/19
провадження № 51-1006 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Любашівського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 , ч. 3 ст. 152 Кримінального Кодексу України (далі – КК України) та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років. Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року – залишено без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , в якій він порушує питання про скасування ухвали Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку.
Оцінюючи доводи касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152  КК України. З вказаними висновками погодився і апеляційний суд, дійшовши висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту та для скасування вироку суду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам захисника  ОСОБА_4 щодо невірної кваліфікації дій засудженого  ОСОБА_5  за ч. 3 ст. 15 , ч. 3 ст. 152 КК України. Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дослідив докази по справі в зазначеному обсязі, необхідному для встановлення обставин події злочину, дав їм належну оцінку, як належним, допустимим, достовірним та достатнім, та прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення, з наданням належної правової кваліфікації його діям. 
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, щодо невідповідності  призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.  
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування неможливості застосування  до засудженого визначеного судом першої інстанції покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених  КК  України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування вироку Любашівського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених  ч. 1 ст. 438 КПК України.
Щодо доводів касаційної скарги захисника в частині порушення принципу безпосередності дослідження обставин судом апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.
Предметом апеляційного розгляду були доводи захисника, щодо необґрунтованого  врахування судом першої інстанції у якості доказів показань потерпілої та її законного представника. Апеляційним судом надано оцінку тому, що в апеляційній скарзі захисником ОСОБА_4 не зазначено, а під час її розгляду судом також не надано жодних доказів, які б ставили під сумнів показання потерпілої ОСОБА_6 та законного представника неповнолітньої ОСОБА_7 .  У зв`язку з цим викладені в апеляційній скарзі доводи в цій частині були визнані апеляційним судом  безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами провадження із наведенням в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі обґрунтованих підстав для таких висновків суду.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника  та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4  залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копії судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 06 вересня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_5 – відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                         ОСОБА_3