Ухвала
Іменем України
      
13 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 306/2190/19
провадження № 61-3502ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у справі за заявою  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину об`єкта будівництва та зняття арешту з майна,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі - відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання за ними в рівних частинах права власності на об`єкт будівництва площею 69,3 кв. м, позначений на плані 1-32, 1-33, 1-34, 1-35, 1-36, 1-37, 1-39, 1-41, 1-42 з прилеглими балконами, розташований на другому поверсі об`єкта незавершеного будівництва - будівлі літери АДРЕСА_1, та зняття арешту з нерухомого майна.
Одночасно із позовною заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна площею                 69,3 кв. м, позначеного на плані 1-32, 1-33, 1-34, 1-35, 1-36, 1-37, 1-39, 1-41, 1-42 з прилеглими балконами, розташованого на другому поверсі об`єкта незавершеного будівництва - будівлі літери АДРЕСА_1.
В обґрунтування заяви вказували, що мають майнові права в рівних частинах на вказаний об`єкт будівництва площею 69,3 кв. м, що визначено додатком № 1 до договору позики (інвестування) від 27 жовтня 2009 року, та будівництво якого ведеться ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
В межах виконавчого провадження № 49793744 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області здійснюється процедура звернення стягнення на майно боржника, який є відповідачем у даній справі. 19 вересня 2019 року складено висновок про вартість майна за замовленням УДВС ГТУЮ у Закарпатській області, в тому числі щодо об`єкта оцінки: будівлі та прибудови літери А1, А2, надвірні споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1. В зв`язку з тим, що розгляд справи по суті за їх позовом може тривати деякий час, а щодо спірного нерухомого майна державним виконавцем вживаються заходи щодо реалізації, на нього накладено арешт, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають, що можуть бути порушені їх права, оскільки вони є власниками майнових прав щодо частини такого об`єкта будівництва та претендують на визнання права власності на вказане майно боржника ОСОБА_5 , а також буде утрудненим виконання можливого рішення суду. 
Ухвалою Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 та    ОСОБА_6 про забезпечення позовузадоволено. Заборонено вчиняти будь-які дії щодо реалізації (передачі на реалізацію) нерухомого майна: площею 69,3 кв. м, позначеного на плані 1-32, 1-33, 1-34, 1-35, 1-36, 1-37, 1-39,             1-41, 1-42 з прилеглими балконами, розташованого на другому поверсі об`єкта незавершеного будівництва - будівлі літери АДРЕСА_1, що зведено на земельній ділянці з кадастровим номером 2124085601:03:001:0063, належного ОСОБА_5 і                  ОСОБА_4 , та зупинено продаж арештованого майна.
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами, і обґрунтованою є наявність загрози невиконання або утрудненого виконання майбутнього рішення суду за даним позовом.
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Заявник зазначає, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області тривалий час знаходиться зведене виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 заборгованості, в тому числі на його користь, у зв`язку з чим ухвала про забезпечення позову порушує його права як стягувача, який чекає реального виконання рішення суду. Посилається на те, що судами не взято до уваги, що земельна ділянка кадастровий номер 2124085601:03:001:0063 та житловий будинок під літерою А перебувають в іпотеці Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», а прибудова під літерою А1 та житловий будинок під літерою А2 взагалі збудовані на вказаній земельній ділянці без будь-яких документів, які дають право на їх будівництво, тому позивачі не можуть мати права на набуття у власність їх частини. Також під час вирішення питання про забезпечення позову судами попередніх інстанцій не взято до уваги наявність рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 25 травня 2017 року у справі № 306/731/17, яким позивачам відмовлено у задоволенні позову про визнання за ними майнового права на отримання спірного майна у власність.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Відповідно до частин першої та другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, серед яких є: заборона вчиняти певні дії; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
 
За змістом частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу. 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем для підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позовні вимоги                ОСОБА_2 і ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що вони мають майнові права (право на отримання у власність) на вказане вище майно на підставі договору позики (інвестування) від 27 жовтня 2009 року. 20 серпня 2018 року до цього договору було внесено зміни (додаток №1), відповідно до яких пункт 2 договору доповнено реченням: «Відповідно до статті 876 Цивільного кодексу України позикодавці є власниками об`єкта будівництва площею 69,3 кв. м. з прилеглими балконами в житловому будинку літера АДРЕСА_1, що зведений на земельній ділянці з кадастровим номером 2124085601:03:001:0063».
Разом з тим, на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області знаходиться зведене виконавче провадження № 49793744, боржником у якому є ОСОБА_5 . Державним виконавцем вживаються заходи щодо реалізації арештованого майна, належного ОСОБА_5 , у тому числі і майна, на яке претендують заявники, що є предметом позову.
Встановивши, що предметом спору у даній справі є право власності на частину об`єкта будівництва та зняття арешту з майна, зважаючи на доводи та обґрунтування позовної заяви і заяви про забезпечення позову, на документи, додані до них, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, правильно виходячи з того, що це буде достатнім і не буде порушувати права відповідачів. Метою забезпечення позову у даній справі є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення. У разі реалізації державним виконавцем арештованого об`єкта будівництва, складовою якого є спірне майно площею 69,3 кв. м з прилеглими балконами, можуть бути порушені права позивачів.
Застосовані заходи забезпечення позову є допустимими і співмірними із заявленими позивачами вимогами та за змістом не є тотожними цим вимогам.
Суди обґрунтовано виходили з того, що накладення заборони на вчинення будь-яких дій з реалізації нерухомого майна площею 69,3 кв. м не буде являтись перешкодою для державного виконавця у реалізації іншої частини незавершеної будівництвом будівлі.
Посилання ОСОБА_1 на наявність судових рішень, які набрали законної сили, апеляційний суд відхилив, виходячи з того, що питання про забезпечення позову вирішувалося в межах заявлених вимог у даній справі, при цьому зупинення виконання будь-яких судових рішень не здійснювалося за відсутності на це відповідних правових підстав. 
ОСОБА_1 не є стороною у даній справі та його майнові права можуть бути задоволені за рахунок іншого майна, на яке накладено арешт державним виконавцем.
Доводи ОСОБА_1 про те, що позивачі не можуть мати права на набуття у власність спірного майна, є передчасними.  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 претендують на визнання за ними права власності щодо частини майна боржника, між сторонами дійсно існує спір, який буде вирішений у судовому порядку шляхом ухвалення судового рішення по суті позовних вимог.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а є лише незгодою заявника з їх змістом.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Свалявського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 січня 2020 року у справі за заявою  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину об`єкта будівництва та зняття арешту з майна.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. С. Жданова 
 
                                                                                                                    В. М. Ігнатенко