ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3399/20 Справа № 213/3834/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року, яке постановлено суддею Нестеренко О.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області,повний текст рішення складено 15 січня 2020 року, -       
В С Т А Н О В И В:
В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ІнГЗК») і просила стягнути у відшкодування моральної шкоди 187 785 грн., у зв`язку з отриманим нею професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 30 липня 2019 року позивачу було первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності, встановлена ІІІ група інвалідності. 
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 70 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 187 785 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, зокрема, судом не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач втратила 50% втрати професійної працездатності, встановлена ІІІ група інвалідності, у зв`язку з чим порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, відчуває постійний ниючий біль між лопатками і попереково – крижовому відділах хребта, періодично при тривалій ході позивач відчуває пульсуючий біль по хребту із розповсюдженням від шийного відділу до попереково – крижового, який супроводжується тремтінням голови, виражений біль в ліктьових і колінних суглобах, головний біль, підвищення артеріального тиску. Все вказане тривалий час негативно позначається на душевному та фізичному стані позивача. На даний час здоров`я позивача не відновлено повністю, негативні зміни у його житті є довготривалими, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення розміру стягнутої моральної шкоди, посилаючись на те, що обов`язок ПрАТ «ІнГЗК» відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу відсутній, оскільки факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; зокрема, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу.
Також суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій відповідача, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, не врахував що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці.
Вважає, що суд першої інстанції не повно і не всебічно з`ясував обставини, та не врахував не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Вважає, що судом не враховано, що ПрАТ «ІнГЗК» не вчиняв будь – яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з ушкодженням здоров`я та заподіяно моральних страждань позивачу.
Апелянт звертає увагу на те, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків.
На думку представника відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ПрАТ «ІнГЗК» підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 20 червня 1994 року по 01 червня 2007 року працювала на посаді машиніста конвеєра на виробничій дільниці №1 дробильної фабрики, з 01 червня 2007 року по 13 січня 2016 року - машиніста конвеєра на виробничій дільниці №3 дробильної фабрики, ПАТ «ІнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 
Згідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 травня 2019 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці на підприємстві відповідача, де вона виконувала роботу в умовах фізичного перевантаження, показники котрого перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця (а.с. 16). 
Відповідно п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робоча поза більше 30%, нахили корпусу 500 разів за зміну при нормативному значені 51-200 разів, маса вантажу, що переміщується вручну 20-25 кг при допустимих 7 кг, переміщення у просторі -12 км при нормативному значенні 8 км, зовнішнє фізичне динамічне навантаження, яке перевищує нормативні показники (а.с. 16). 
Висновком МСЕК від 30 липня 2019 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності, встановлена ІІІ група інвалідності (а.с. 10-13).
Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПрАТ «ІнГЗК» виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов`язків і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.  
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як вона переносить фізичний біль, зазнала порушення свого звичайного способу життя і вимушена витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано те, що ПрАТ «ІнГЗК» не вчиняв будь – яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з ушкодженням здоров`я та заподіянню моральних страждань позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не знімають з відповідача обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що позивач була попереджена про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймала запропоновані їй умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається  з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача більше 22 років.    
Висновком МСЕК від 30 липня 2019 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності, встановлена ІІІ група інвалідності.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ІнГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини – головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).
Не погоджується колегія суддів й з доводами апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються та відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків, оскільки це не знімає обов`язок з відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача про те, що розмір стягнутої судом моральної шкоди з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» необґрунтований та занижений. Так, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача на підприємстві відповідача, відсоток втрати нею професійної працездатності, встановлення ІІІ групи інвалідності, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. 
Так, внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача порушуються нормальні життєві зв`язки, оскільки вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, відчуває постійний ниючий біль між лопатками і попереково – крижовому відділах хребта, періодично при тривалій ході позивач відчуває пульсуючий біль по хребту із розповсюдженням від шийного відділу до попереково – крижового, який супроводжується тремтінням голови, виражений біль в ліктьових і колінних суглобах, головний біль, підвищення артеріального тиску. Все вказане тривалий час негативно позначається на душевному та фізичному стані позивача. На даний час здоров`я позивача не відновлено повністю, негативні зміни у її житті є довготривалими, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість праці позивача на підприємстві відповідача ПрАТ «ІнГЗК», вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» і збільшити його з 70 000 гривень до 85 000 гривень.
У зв`язку з чим, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ПрАТ «ІнГЗК», що визначений судом розмір моральної шкоди є завищений, необґрунтований та не справедливий.
У зв`язку із збільшенням розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди підлягає збільшенню стягнутий судом першої інстанції розмір судового збору, з огляду на наступне.
Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнена від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. 
Позивач подала позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження її здоров`я та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.
Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ІнГЗК» і збільшити його з 768,40 гривень до 850 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ПрАТ «ІнГЗК» залишенню без задоволення, рішення суду - зміні в частині розміру моральної шкоди, та збільшення його з 70 000 грн. до 85 000 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2020 року змінити в частині розміру моральної  шкоди, стягнутої  з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 70 000 грн. до 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.
Рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» на користь держави судового збору з 768,40 гривень до 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 11 березня 2020 року.

Головуючий:    

Судді: