Дата документу 11.03.2020 Справа № 0818/9572/2012

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №0818/9572/2012               Головуючий у 1 інстанції Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/1129/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
11 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Родовід Банк», Публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль”, Концерн „Міські теплові мережі”,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Родовід Банк», Публічне акціонерне товариство „Райффайзен Банк Аваль”, Концерн „Міські теплові мережі”.
Скарга обґрунтована тим, що постановою державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Радченко B.C. від 09.08.2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні ВП № 50791625 описано та накладено арешт на належне заявнику нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого він був присутнім, однак копію постанови йому вручено не було, копію постанови його представник отримав 06.09.2019 року.
Зі змісту постанови заявнику стало відомо, у виконавчому провадженні об`єднано 8 виконавчих проваджень, в яких він є боржником. Копії постанови про об`єднання виконавчих проваджень в зведене виконавче провадження він не отримував.
Згідно з відомостями з Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 06.09.2019 року щодо нього існує всього 4 виконавчих провадження: № 38490549, № 38490918, № 525425509, № 52542755. Серед зазначених виконавчих проваджень ВП № 50791625 не існує. Ідентифікатору доступу до цього виконавчого провадження йому ніколи не надавалося, що вважає порушенням його прав, виходячи з положень ст. 19 Закону України „Про виконавче провадження”.
Згідно з отриманими ним відомостями за допомогою наявних ідентифікаторів доступу, виконавчі дії щодо опису та арешту майна 09.08.2019 року проводились у виконавчому провадженні № 38490549 за виконавчим листом № 0818/9572/2012 від 28.05.2013 р. Таким чином, відомості, відображені в постанові державного виконавця Радченко B.C. від 09.08.2019 року, на його думку, не відповідають інформації, яка є доступною йому як стороні виконавчого провадження, що порушує його право на отримання інформації про виконавче провадження.
Крім того, як вбачається з постанови від 09.08.2019 року про та арешт майна (коштів) боржника, державним виконавцем призначено відповідального зберігача описаного майна - нежитлового приміщення АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 , однак ніяких відомостей щодо можливості зазначеної фізичної особи бути зберігачем майна не зазначено. Заявник вважає, що будь-яких підстав для призначення зберігача належного йому майна не існувало, оскільки він був присутнім при опису майна, будь-яких заперечень проти прийняття на себе обов`язку збереження майна не виказував, на теперішній час він користується приміщенням для роботи, в ньому перебувають його особисті речі, меблі, технічні прилади. Тому призначення зберігачем належного йому на праві власності нерухомого майна сторонньої невідомої йому особи вважає порушенням його права власності. Крім цього, зазначає, що ніякі інші особи, крім двох понятих, при описі майна присутні не були. Будь-якого акту про передачу зберігачу майна на зберігання не складалося.
Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати недійсною та скасувати постанову державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Радченко B.C. від 09.08.2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні ВП № 50791625.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.01.2020 року замінено по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, особу дії, якої оскаржуються, а саме: державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Радченко Вікторію Сергіївну на Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2020 року скаргу залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та прийняти постанову, якою його скаргу задовольнити. Визнати недійсною та скасувати постанову державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Радченко B.C. від 09.08.2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні ВП № 50791625.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що залучення до участі в справі юридичної особи – Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області суперечить вимогам ч.3 ст. 450 ЦПК України. Крім того, чине законодавство щодо порядку розгляду скарги на дії державного виконавця передбачає не заміну особи, дії якої оскражуються, а залучення до участі у справі додаткового учасника - посадової особи, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначає те, що постанова про опис та арешт майна боржника у ВП № 50791625 існує лише в паперовому вигляді, що суперечить вимогам Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що рішення суду про примусове проникнення до належного йому житлового приміщення відсутнє, що свідчить про фіктивність постанови про опис та арешт майна боржника від 09.08.2019 року.
05 березня 2020 року на адресу Запорізького апеляційного суду від Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (назва після реорганізації: Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро)) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду у цій справі залишити без змін.
10 березня 2020 року на адресу Запорізького апеляційного суду від АТ «РОДОВІД БАНК» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності порушень вимог Закону України „Про виконавче провадження” державним виконавцем під час винесення оскаржуваної постанови, державним виконавцем виконані виконавчі дії та вжиті заходи, були направлені на виконання судового рішення у спосіб, який встановлений Законом, тому постанова державного виконавця від 09.08.2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні ВП № 50791625 є законною та прийнятою в межах повноважень державного виконавця, підстав для її скасування судом не встановлено.
Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.
За змістом ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Основні засади виконавчого провадження визначені у статті 2 Закону.
За приписами статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржуване рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2004 року по справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43)
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Півень проти України» заява №56849/00, 29 червня 2004 року, суд дійшов висновку, що відповідно до українського законодавства саме на державній виконавчій службі лежить обов`язок належно, у повному обсязі і без затримок виконувати рішення суду, що передбачає вжиття всіх необхідних заходів, які передбачені законом і повинні привести до виконання рішення.
Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Вознесенівському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває зведене виконавче провадження ВП № 50791625, до складу якого входять наступні виконавчі провадження: ВП №52542755 з примусового виконання виконавчого листа №335/8534/13-ц, виданого 02.02.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ „Райффайзен Банк Аваль” у розмірі 1 720,50 гривень; ВП №52542627 з примусового виконання виконавчого листа №335/8534/13-ц, виданого 02.02.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ „Райффайзен Банк Аваль” у розмірі 518 796,07 гривень; ВП №52542509 з примусового виконання виконавчого листа №2-394/11, виданого 27.03.2014 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь АТ „Райффайзен Банк Аваль” у розмірі 769 726,43 гривень; ВП №50642478 з примусового виконання судового наказу № 0818/1928/2012, виданого 22.08.2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь Концерну „Міські теплові мережі” у розмірі 4 055,33 гривень; ВП №50642372 з примусового виконання судового наказу № 0818/12230/2012, виданого 26.07.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь Концерну „Міські теплові мережі” у розмірі 10 015,28 гривень; ВП №50172301 з примусового виконання судового наказу №335/5375/2015, виданого 23.10.2015 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь Концерну „Міські теплові мережі” у розмірі 18 992,85 гривень; ВП №38490918 з примусового виконання виконавчого листа №0818/9572/2012, виданого 28.05.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ „РОДОВІД БАНК” у розмірі 910,00 гривень; ВП №38490549 з примусового виконання виконавчого листа №0818/9572/2012 виданого 28.05.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ПАТ „РОДОВІД БАНК” у розмірі 1 666 198,13 гривень, що підтверджується обліковою карткою на зведене виконавче провадження.
За приписами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України „Про виконавче провадження”, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
За приписами ч. 1 ст. 48 Закону України „Про виконавче провадження”, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
В ході примусового виконання вказаного виконавчого провадження 09.08.2019 року державним виконавцем було здійснено опис нерухомого майна боржника – нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , про що винесено відповідну постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника за зведеним виконавчим провадженням №50791625.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку необґрунтованість доводів скаржника щодо безпідставності винесення державним виконавцем постанови про опис та арешт майна в порядку примусового виконання рішення суду, оскільки у матеріалах справи відсутні данні про виконання судового рішення боржником ОСОБА_1 .
Відповідно до  ст. 56 Закону України „Про виконавче провадження”, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.
Судом першої інстанції зі змісту оскаржуваної постанови вірно встановлено, що під час проведення виконавчої дії - опису майна боржника були присутніми особи, зазначені у постанові: ОСОБА_2 , якого визначено відповідальним зберігачем описаного нерухомого майна, представник стягувача АТ „Райффайзен Банк Аваль” Язіков О.Є. за довіреністю та поняті. Боржник при описі майна був відсутній, тому у постанові про опис майна зазначений не був.
Скаржником на спростування вказаного не надано належних та допустимих доказів.
Згідно ст. 58 Закону України „Про виконавче провадження” , майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).
Відповідно до Акту державного виконавця від 28.08.2019 року, нежитлове приміщення АДРЕСА_2 здається в оренду, та майно боржника в даному приміщенні відсутнє, який підписаний власноруч боржником ОСОБА_1 , який був присутнім при його складенні (а.с. 155). Обставини, викладені у зазначеному акті заявником в ході розгляду справи не спростовані.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд колегія суддів дійшла висновку про те, що під час винесення оскаржуваної постанови державний виконавець діяв в межах наданих повноважень та відповідно до вимог Закону України „Про виконавче провадження”.
З огляду на відсутність порушень вимог Закону України „Про виконавче провадження” державним виконавцем під час винесення оскаржуваної постанови, колегією суддів встановлено, що державним виконавцем виконані виконавчі дії та вжиті заходи, були направлені на виконання судового рішення у спосіб, який встановлений Законом, тому постанова державного виконавця від 09.08.2019 року про опис та арешт майна (коштів) боржника у виконавчому провадженні ВП № 50791625 є законною та прийнятою в межах повноважень державного виконавця, підстав для її скасування судом не встановлено.
Доводи скаржника щодо неправильності оформлення оскаржуваної постанови та винесення її в іншому виконавчому провадженні, аніж зазначено у постанові, є необґрунтованими, оскільки під розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що постанова від 09.08.2019 року винесена у зведеному виконавчому провадженні ВП № 50791625.
Колегією суддів встановлено, що державним виконавцем не було порушено порядок опису та внесення постанови до АСВП, оскільки вона виносилася за межами відділу ДВС за адресою знаходження нерухомого майна.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що залучення до участі в справі юридичної особи – Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області суперечить вимогам ч.3 ст. 450 ЦПК України, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 450 ЦПК України, якщо суд встановить, що особа, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються, звільнена з посади (не здійснює відповідну діяльність), він залучає до участі в справі посадову особу, до компетенції якої належить вирішення питання про усунення порушення права чи свободи заявника.
Зі змісту скарги вбачається, що заявником оскаржуються дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Радченко В.С., яка на даний перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що підтверджено у судовому засіданні представником Вознесенівського віддіул державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Святченко Є.В.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності замінити по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, особу дії, якої оскаржуються, а саме: державного виконавця Радченко В.С. на Вознесенівський відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам скарги, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення скарги.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення скарги.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для її скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: