Постанова
іменем України
28 травня 2020 року
м. Київ
справа № 760/2317/17
провадження № 51-251км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                            ОСОБА_6 ,
засудженого                                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100090012385, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, жителя АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 5 лютого 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 850 грн.
На підставі ч. 3 ст. 72 КК цей вирок та вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року ухвалено виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів у цьому кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 21 жовтня 2016 року, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом ведення в оману потерпілого винайняв на одну добу квартиру  АДРЕСА_2 , сплативши за оренду 550 грн, та одночасно розмістив на Інтернет-сайті «OLX» оголошення з приводу надання в оренду цієї квартири на довготривалий термін строком на один рік із щомісячною оплатою за оренду в розмірі 5000 грн. Наступного дня о 17:30 ОСОБА_7 зустрівся з ОСОБА_6 , повідомив останньому завідомо неправдиву інформацію, що він ніби - то здає двокімнатну квартиру і що вартість проживання в ній становить 5000 грн за місяць, провів ОСОБА_6 до вказаної квартири, де той, будучи переконаним у правомірності дій ОСОБА_7 , винайняв у нього цю квартиру строком на один рік та передав йому оплату у розмірі 7000 грн за проживання там з домовленістю, що наступного дня ОСОБА_6 заселиться до цієї квартири зі своєю дружиною. Заволодівши шляхом обману вказаним чужим майном, ОСОБА_7 розпорядився ним на власний розсуд.
Надалі, 23 жовтня 2016 року близько 14:30, ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, яке належить ОСОБА_6 прибув до вищевказаної квартири, де ОСОБА_6 , будучи введеним в оману, вважаючи, що він буде користуватися цією квартирою протягом року, передав ОСОБА_7 3000 грн. Після чого ОСОБА_7 , заволодівши чужим майном, а саме грошима на зальну суму 10 000 грн, які належать ОСОБА_6 , з місця вчинення злочину зник, розпорядившись грошима на власний розсуд, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
Апеляційний суд ухвалою від 16 жовтня 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду – без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. При цьому зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК не надав належної оцінки доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, щодо неврахування місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 покарання дійсного ступеня суспільної небезпеки вчиненого діяння та конкретних обставин справи, зокрема розміру заподіяної потерпілому злочином шкоди на суму 10 000 грн.
Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд при постановленні ухвали повною мірою не врахував даних про особу засудженого, наявності судимості за вчинення, у тому числі, аналогічного злочину, а також того, що призначене ОСОБА_7 місцевим судом покарання у виді штрафу – 850 грн – не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, оскільки в 11 раз є меншим від розміру заподіяної потерпілому матеріальної шкоди.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор та потерпілий не підтримали подану касаційну скаргу та просили її залишити без задоволення.
Засуджений просив залишити ухвалу апеляційного суду без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, за обставин, установлених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статей 69, 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого в їх сукупності. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив, і цих обставин не встановила й сторона обвинувачення в обвинувальному акті.
Врахувавши вищезазначені обставини в сукупності, місцевий суд дійшов висновку про можливість покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 190 КК.
З вищезазначеними висновками погодився апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з чим погоджується також і колегія суддів касаційного суду.
При цьому колегія суддів також у цій конкретній справі враховує позицію потерпілого, який в судовому засіданні суду касаційної інстанції пояснив, що засуджений відшкодував йому матеріальні збитки і моральну шкоду в повному обсязі під час досудового розслідування, те, що цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, а також враховує дані про особу засудженого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, розкаявся у вчиненому злочині. 
На підставі вищенаведеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки ОСОБА_7 було призначене реальне покарання, й з урахуванням повного відшкодування ним потерпілому шкоди, підстав вважати його таким, що не відповідає вимогам статей 50, 65 КК не має, а тому доводи у касаційній скарзі прокурора про те, що призначене ОСОБА_7 місцевим судом покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, залишене апеляційним судом без змін, є явно неспіврозмірним із заподіяною злочином матеріальною шкодою, є необґрунтованими.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації, є достатнім і необхідним для виправлення винуватого та попередження вчинення нових злочинів, а доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає непереконливими.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3