ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21194/18                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2020 року                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді            Ключковича В.Ю.,
суддів          Пилипенко О.Є.,                 
                                                                                                            Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної митної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, суддя Кузьменко А.І.) у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" до Державної митної служби України про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії, - 

В С Т А Н О В И В:
Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України, у якому просило:
- визнати бездіяльність (ненадання інформації, яку публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" просило надати у листі від 30 жовтня 2018 року №0902-05/530-01) Державної фіскальної служби України протиправною;
- зобов`язати Державну фіскальну службу України надати інформацію, запитувану публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" у лист від 30 жовтня 2018 року №09-02-05/530-01, а саме: чи було ввезено на митну територію України транспортний засіб Audi A6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 ;
- визнати бездіяльність (ненадання інформації, яку публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" просило надати у листі від 30 жовтня 2018 року №0902-05/530-02) Державної фіскальної служби України протиправною;
- зобов`язати Державну фіскальну службу України надати інформацію, запитувану Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" у лист від 30 жовтня 2018 року №09-02-05/530-02, а саме: чи було ввезено на митну територію України транспортний засіб Peugeot 406, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що Державна фіскальна служба України листом від 13 листопада 2018 року № 36891/6/99-99-18-01-03-15 відмовила у наданні відповіді на запити позивача від 30 жовтня 2018 року № 09-02-05/530-01 та № 09-02-05/530-02, що, на думку позивача, суперечить нормам статті 25 Закону України «Про страхування» та пункту 56.1. статті 56 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправною відмову Державної фіскальної служби України у наданні інформації на запити Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта",    оформлену листом    від 13 листопада 2018 року № 36891/6/99-99-18-01-03-15; зобов`язано Державну фіскальну службу України надати інформацію, запитувану Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" у листах від 30 жовтня 2018 року №09-02-05/530-01, №09-02-05/530-02.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державна митна служба України подала апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати  рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що надання запитуваної позивачем інформації про ввезення транспортних засобів на митну територію України без дозволу осіб, стосовно яких буде надана така інформація, законодавством України не допускається, однак, суд першої інстанції розглянув дану справу в контексті частини другої статті 11 Митного кодексу України та пункту 56.1 статті 56 Закону України № 1961-IV, при цьому правової позиції щодо необхідності наявності дозволу осіб, про що зазначила ДФС у відповіді на звернення позивача, оскаржуване рішення не містить, що дає підстави для висновку, що розглядаючи дану справу, суд першої інстанції не встановив обставини, з приводу яких виник спір та, які мають значення для справи, адже відмова ДФС у ненаданні запитуваної позивачем інформації пов`язана саме з відсутністю дозволу осіб, стосовно яких вона була б надана.
Також, апелянт зазначає, що необхідно врахувати висновки Шостого апеляційного адміністративного суду, викладені в постанові від 11.12.2019 у справі №640/21193/18.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року замінено відповідача - Державну фіскальну службу України, на його правонаступника - Державну митну службу України.
26.03.2020 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ПАТ "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.12.2019 - без змін.
У відзиві позивач вказує, що факт правомірності використання транспортного засобу водієм не може підтверджуватися полісом на забезпечений транспортний засіб, а договір страхування цивільної відповідальності не може містити основних відомостей щодо страхового випадку, тому що на момент укладання договору подія, яка містить ознаки страхового випадку, ще не настала. При цьому, у своїх запитах HACK «ОРАНТА» не просить відповідача давати оцінку або визначати правомірність володіння, користування, використання і т.ін. транспортним засобом, а просить підтвердити або спростувати факт перевезення конкретного транспортного засобу конкретною особою на територію України.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" є страховиком, який має право здійснювати страхову діяльність на території України у розумінні частини 1 статті 2 Закону України "Про страхування" від 07 березня 1996 року №85/96-ВР (далі - Закон України від 07 березня 1996 року №85/96-ВР).
30 жовтня 2018 року позивач звернувся до Державної фіскальної служби України з наступними запитами про надання інформації:
1)      №09-02-05/530-01, в якому зазначив, що 04 липня 2018 року сталася ДТП за участю транспортного засобу Audi A6, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 . Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" здійснює розслідування страхового випадку (страхова справа №18-32-8573), в тому числі і щодо того, чи правомірно учасники дорожньо-транспортної пригоди використовували транспортні засоби (що впливає на встановлення юридичного факту забезпеченості транспортних засобів на час дорожньо-транспортної пригоди та на кваліфікацію події як страхового випадку.
За наведених обставин, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" просило Державну фіскальну службу України повідомити чи було ввезено на митну територію України транспортний засіб Audi A6, реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_1 ;
2) № 09-02-05/530-02, в якому зазначив, що 26 червня 2018 року сталася ДТП за участю Peugeut 406, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 .    Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" здійснює розслідування страхового випадку (страхова справа №18-13-10882), в тому числі і щодо того, чи правомірно учасники дорожньо-транспортної пригоди використовували транспортні засоби (що впливає на встановлення юридичного факту забезпеченості транспортних засобів на час дорожньо-транспортної пригоди та на кваліфікацію події як страхового випадку), у зв`язку з тим, що транспортний засіб Peugeut 406, реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстровано в іншій країні.
За наведених обставин, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" просило Державну фіскальну службу України повідомити чи було ввезено на митну територію України транспортний засіб Peugeot 406, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .
Розглянувши вказані запити Державна фіскальна служба України листом від 13 листопада 2018 року № 36891/6/99-99-18-01-03-15 повідомила публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", що надання інформації щодо переміщення через митний кордон України транспортних засобів без дозволу осіб, стосовно яких буде надана така інформація, законодавством з питань державної митної справи не допускається, посилаючись при цьому на статтю 11 Митного кодексу України.
Не погоджуючись з такою відповіддю Державної фіскальної служби України та вважаючи, що суб`єктом владних повноважень було допущено протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розслідування страхового випадку страховик в обов`язковому порядку повинен вирішити питання чи правомірно особа, під керуванням якої сталася ДТП, володіє транспортним засобом, і факт правомірності володіння таким транспортним засобом особою, яка зазначена у договорі обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності може бути встановлено, у тому числі, шляхом отримання інформації з митної справи щодо ввезення на митну територію України транспортного засобу, який зареєстровано в іншій країні, а звертаючись до Державної фіскальної служби України,    позивач просив надати інформацію саме щодо правомірності використання транспортних засобів учасниками дорожньо-транспортної пригоди, а не щодо правомірності володіння такими транспортними засобами одним з учасників дорожньо-транспортної пригоди, а тому, доводи відповідача про те, що запитувана страховою компанією інформація не має відношення до страхового випадку є безпідставними та необґрунтованими.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 року № 1961-IV, в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України № 1961-IV) та Митним кодексом України (далі - МК України).
Згідно з частиною першою статті 11 МК України інформація, що стосується державної митної справи, отримана органами доходів і зборів, може використовуватися ними виключно для митних цілей і не може розголошуватися без дозволу суб`єкта, осіб чи органу, що надав таку інформацію, зокрема, передаватися третім особам, у тому числі іншим органам державної влади, крім випадків, визначених цим Кодексом та іншими законами України.
Положеннями частини другої вказаної статті закріплено, що інформація щодо підприємств, громадян, а також товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються ними через митний кордон України, що збирається, використовується та формується органами доходів і зборів, вноситься до інформаційних баз даних і використовується з урахуванням обмежень, передбачених для інформації з обмеженим доступом.
Статтею 56 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV передбачено, що підрозділи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни зобов`язані безоплатно надавати на запит страховиків та Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - «МТСБУ) інформацію, якою вони володіють, у тому числі конфіденційну, з обмеженим доступом та таку, що містить персональні дані, що пов`язана з страховими випадками з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності або з подіями, що були підставою для подання потерпілими вимог про відшкодування шкоди МТСБУ. Територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України також надають безоплатно страховикам та МТСБУ на їх запити відомості про реєстрацію транспортних засобів, з власниками яких ці страховики укладають договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а органи Національної поліції - відомості про дорожньо-транспортні пригоди, що мали місце (пункт 56.1).
Страховики та МТСБУ зобов`язані дотримуватися встановлених законом режиму захисту та обробки конфіденційної інформації, що отримується, а також порядку її використання (пункт 56.2).
У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дано визначення поняття страхового випадку. Так, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Відповідно до приписів статті 1 вказаного Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7).
Водночас згідно приписів пункту 1.4 зазначеної норми особами, відповідальність яких застрахована є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Частиною четвертою статті 380 МК України передбачено, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб.
Згідно з положеннями пункту 10.4 статті 10 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», під час в`їзду на територію України власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування "Зелена картка" або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності.
Так, як вже було встановлено судом, підставою для звернення позивача із запитами про надання інформації слугували факти ДТП за участю транспортних засобів, і з метою вирішення питання чи застрахована відповідальність осіб, які керували такими транспортними засобами під час ДТП ПАТ «НАСК «Оранта», посилаючись зокрема на положення пункту 56.1 статті 56 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулася із запитами до відповідача про надання такої інформації: чи було ввезено відповідні транспортні засоби на митну територію України ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Запитуючи цю інформацію ПАТ «НАСК «Оранта» також послалася на частину четверту статті 380 МК України, яка встановлює, що тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами , які їх ввезли для їхніх особистих потреб.
З умовами, визначеними статтею 380 МК України, позивач пов`язував можливість встановлення факту правомірного володіння транспортними засобами особами, які їх використовували на момент ДТП.
З аналізу положень статті 6, пунктів 1.4, 1.7 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає, що обов`язковою умовою визначення страхового випадку є подія ДТП за участю саме забезпеченого транспортного засобу. Водночас, транспортний засіб є забезпеченим лише у тому випадку, коли його експлуатує особа, яка правомірно ним володіє.
Отже, під час розслідування страхового випадку страховик вирішує питання чи правомірно особа, під керуванням якої сталася ДТП, володіє транспортним засобом.
З викладеного випливає, що інформація про правомірність володіння особою транспортним засобом є складовою процесу встановлення події страхового випадку у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що запитувана позивачем інформація не пов`язана зі страховими випадками.
Одночасно, слід врахувати, що факт правомірності володіння транспортним засобом, особою яка зазначена у договорі обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності може бути встановлено, у тому числі, шляхом отримання інформації з митної справи щодо ввезення на митну територію України такого транспортного засобу. Тому, маючи на меті встановити обставини щодо страхового випадку, які можуть бути підтверджені чи спростовані інформацією, що наявна у митній справі, позивач обґрунтовано звернувся до ДФС України із запитами про надання такої інформації.
Стосовно доводів апелянта про те, що запитувана інформація не може бути надана без дозволу осіб, яких вона стосується (чим і обґрунтована відома у наданні інформації), необхідно зазначити таке.
Дійсно, частина перша статті 11 МК України визначає, що інформація, що стосується державної митної справи не може розголошуватися без дозволу осіб, які таку інформацію надали. Разом з тим, приписами цієї норми встановлено винятки з такого правового регулювання - це, зокрема, випадки, визначені іншими законами України.
Такий випадок передбачений пунктом 56.1 статті 56 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: підрозділи державної влади зобов`язані безоплатно надавати на запит страховиків інформацію, якою вони володіють, у тому числі конфіденційну, з обмеженим доступом та таку, що містить персональні дані, що пов`язана з страховими випадками. Цьому праву страховика кореспондує його обов`язок дотримуватися встановлених законом режиму захисту та обробки конфіденційної інформації, що отримується, а також порядку її використання.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що відповідач безпідставно відмовив позивачу в наданні запитуваної інформації, оскільки не звернув уваги на винятки, встановлені частиною першою статті 11 МК України, під які підпадають випадки, передбачені пунктом 56.2 статті 56 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Колегія суддів наголошує, що у запитах    від 30 жовтня 2018 року № 09-02-05/530-01 та № 09-02-05/530-02 позивач просив відповідача надати інформацію чи було ввезено транспортний засіб на митну територію України особою, яка його експлуатувала на момент виникнення ДТП, саме з метою вирішення питання чи правомірно вказана особа володіла цим транспортним засобом та чи є відповідальність даної особи застрахованою.
Отже, звертаючись до Державної фіскальної служби України,    позивач у вказаних вище запитах просив надати інформацію саме щодо правомірності використання транспортних засобів учасниками дорожньо-транспортної пригоди, а не щодо правомірності володіння такими транспортними засобами одним з учасників дорожньо-транспортної пригоди.
Отже, доводи апелянта про те, що запитувана страховою компанією інформація не має відношення до страхового випадку є безпідставними та необґрунтованими.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі №640/18961/18
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що фактично має місце відмова у наданні інформації на згадувані запити позивача, оформлена відповідними листом від 13 листопада 2018 року № 36891/6/99-99-18-01-03-15, а не бездіяльність, яку просить визнати протиправною позивач, а тому, наявні підстави саме для визнання протиправною та скасування відмови Державної фіскальної служби України у наданні інформації на згадувані запити позивача, оформленої листом від 13 листопада 2018 року № 36891/6/99-99-18-01-03-15 та, як наслідок, зобов`язання Державну фіскальну службу України надати інформацію, запитувану Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" у листах від 30 жовтня 2018 року №09-02-05/530-01, №09-02-05/530-02.
Щодо доводів апелянта про необхідність врахування висновків Шостого апеляційного адміністративного суду, викладених в постанові від 11.12.2019 у справі №640/21193/18, колегія суддів зазначає, що такі н можуть бути враховані, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що ним, в даному випадку, не виконано.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної митної служби України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                              В.Ю. Ключкович

Судді                                                                                         О.Є. Пилипенко

                                                                                                          О.О. Беспалов