ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1554/20 Справа № 182/653/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                       за участю секретаря - Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Нікопольської міської ради, третя особа: друга Нікопольська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Нікопольської міської ради, третя особа: друга Нікопольська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом.
В обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона є троюрідною сестрою померлої ОСОБА_2 , та постійно, з 1995 року, після смерті її батька, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала з померлою за адресою: АДРЕСА_1 в будинку належному її сестрі на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1076 від 12 вересня 1997 року та розташованому на земельній ділянці, також перебуваючій у власності її померлої сестри ОСОБА_2 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю № 2826 від 01 грудня 1997 року.
Весь цей період з 1995 року і по теперішній час вони з сестрою проживали спільно однією сім`єю та вели спільне господарство. Після її смерті вона, ОСОБА_1 , організувала її поховання, розпорядилася її речами, фактично вступила в володіння та управління всім її спадковим майном і прийняла спадщину. До цього часу її не оформила через відсутність грошових коштів, однак продовжую проживати в спірному будинку.
29 серпня 2014 року вона дізналася від представників Виконкому Нікопольської міської ради, які навідалися до її будинку про існування рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року та визнання цього спірного будинку АДРЕСА_1 - відумерлою спадщиною.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року зазначене рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області було скасовано. 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року.
До того ж, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року, Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2016 року були встановлені обставини які мають значення для справи, а саме те, що вона, ОСОБА_1 , є троюрідною сестрою померлого спадкодавця ОСОБА_2 , постійно з 1995 року до дня смерті з померлою та по теперішній час проживає у спадковому будинку АДРЕСА_1 , вела зі спадкодавцем спільне господарство та фактично прийняла спадщину.
З огляду на вказане, з урахування уточнених позовних вимог позивач просила суд встановити факт спільного постійного проживання ОСОБА_1 та померлого спадкодавця ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, однією сім`єю, більше п`яти років, з 1995 року, як сестер за адресою: АДРЕСА_1 . 
Визнати за нею, ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1076 від 12 вересня 1997 року.
Визнати за нею, ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право власності на земельну ділянку площею 0,1284 гектарів розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 2826 від 01 грудня 1997 року (том 1 а.с.1-3,57-59).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (том 2 а.с.30-35)

В апеляційній скарзі відповідач позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог (том 2 а.с. 42-45).

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 в власності належав спадкодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-1076 від 12 вересня 1997року.
Земельна ділянка площею 0,1284 гектарів розташована за адресою АДРЕСА_1 належала спадкодавцю ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю № 2826 від 01 грудня 1997року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд 1 ї інстанції зазначив, що позов є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 1222 ЦК України, позивач не є спадкоємцем за законом, відповідно до ст. ст. 1223,1261 ЦК України, та не має право на спадкування, оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено того, що вона проживала однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 більше п`яти років з 1995 року як сестра до часу відкриття спадщини.

       З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права із застосуванням відповідних норм матеріального права.

За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
Відповідно до частини другої, частини четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Зокрема згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім`ї та дитячі будинки сімейного типу.
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

Аналізуючи вище викладені норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що вона проживала однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 більше п`яти років (з 1995 року) як сестра до часу відкриття спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що апелянт за свій рахунок поховала ОСОБА_2 , та показання свідків, які на думку апелянта підтвердили факт її проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 більше п`яти років (з 1995 року) як сестер, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Так, зі справи вбачається, що на час смерті ОСОБА_2 апелянт з нею спільно не проживала, допомогу по похованню ОСОБА_2 отримала ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою з пенсійного фонду (том 1 а.с.67), похованням ОСОБА_2 також займалась ОСОБА_4 (том 1 а.с. 68,69,70). з лікарського свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_2 померла вдома ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 (том 1 а.с.89). Зазначені письмові докази в сукупності спростовують покази свідків на які посилається апелянт, яким судом 1 інстанції була надана належна оцінка.
Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів проживання апелянта саме однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Крім того, судовими рішеннями по справі про визнання спадщини відумерлою, на які посилалась ОСОБА_1 , не було встановлено обставини щодо проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сестер більше 5 років, а лише зазначалось про них, як підстава на яку посилалась ОСОБА_1 при оскарженні судових рішень.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З долучених до матеріалів справи судових рішень вбачається, що ОСОБА_1 не була стороною по справі про визнання спадщини відумерлою, та питання щодо проживання апелянта саме однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини при розгляді справи не вирішувалось.
       Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: