ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

19 травня 2020 року
м. Харків

справа № 643/9259/17
провадження № 22-ц/818/2115/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Овсяннікової А.І., Кругової С.С.,
за участю секретаря – Кравченко О.О.,

учасники справи:

заявник – старший державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічка Аліна Вадимівна,
заінтересована особа (боржник) – ОСОБА_1 ,
заінтересована особа (стягувач) – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – представника ОСОБА_1   на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.,

у с т а н о в и в :

03 січня 2020 року старший державний виконавець Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічка Аліна Вадимівна звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Московському ВДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №643/9259/17 виданого 20 червня 2019 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 69 176,00 грн. 25 червня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постановою від 06 серпня 2019 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності боржнику у межах суми звернення стягнення. З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем були направлені запити до Державної фіскальної служби, Пенсійного фонду України, ДАІ, однак встановлено, що за боржником автотранспортні засоби не зареєстровані, відкритих рахунків у банках немає, інформація про джерела доходів відсутня. 
Державним виконавцем на адресу боржника направлялись виклики з вимогою з`явитись на прийом. За весь період примусового виконання боржник на прийом до державного виконавця не з`явився.

Ухвалою Московського  районного суду м. Харкова  від 21 січня   2020 року подання старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічки А. В. задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду по справі № 643/9259/17.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів щодо тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

12 лютого 2020 року  ОСОБА_3  – представник  ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій,  посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив  ухвалу суду першої інстанції скасувати,  в задоволенні подання  старшого  державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічки А. В. відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у боржника відсутні наміри виїхати за межі України, в тому числі й з метою невиконання рішення суду. Боржник взагалі за останні п`ять років не виїжджав за межі України, що не було перевірено державним виконавцем за даними Державної прикордонної служби України. Зазначав, що державним виконавцем при зверненні до суду з указаним поданням не надані докази щодо ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні боржником зазначених обов`язків. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

На апеляційну скаргу подано відзиви: 02 березня 2020 року - ОСОБА_2 , 03 березня 2020 року - державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кувічка А.В., в яких просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відзиви мотивовано тим, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що на виконанні Московського ВДВС перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 643/9259/17, виданого 20 червня 2019 року Московським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 69 176,00 грн.

Постановою старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічки А.В. від 25 червня 2019 року відкрито виконавче провадження № 59411537 (а. с. 220 т. 2).

З метою забезпечення виконання рішення суду в порядку статті 56 ЗУ «Про виконавче провадження» постановою старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічка А.В. від 06 серпня 2019 року накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 на праві власності, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів розмірі 76 362,60 грн (а. с. 222 т. 2).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником на праві власності нерухоме майно не зареєстровано (а. с. 223 т. 2).

Згідно з завіреною Державної прикордонної служби України інформації щодо перетинання Гіжляраном А.В. державного кордону України в базі даних не виявлено (а. с. 228 т. 2).

Державним виконавцем були направлені боржнику виклики з вимогою з`явитися на прийом до державного виконавця, однак ОСОБА_1 на виклики не з`являвся, про причини неявки не повідомив (а. с. 225, 229 т. 2). 

З акту старшого державного виконавця Кувічки А ОСОБА_4 В. від 16 вересня 2019 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 у боржника відсутнє майно, на яке можливе звернення стягнення (а. с. 226 т. 2). 

13 листопада 2019 року боржник з`явився на прийом до державного виконавця, склав заяву про явку на прийом до державного виконавця та про намір оскаржувати рішення Московського районного суду м.Харкова від 04 березня 2019 року. 

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Такі права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
За змістом пункту 19 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавець зобов`язаний звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Проте особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.
Відповідно до положення частини другої статті 12 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-XII «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (далі - Закон № 3857-XII).
Даним Законом встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 6 Закону № 3857-XII громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) - до виконання зобов`язань.
Як випливає з аналізу наведених положень закону підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на фізичну особу судовим рішенням, а винна поведінка боржника, яка полягає в ухиленні останнього від виконання таких зобов`язань.
Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону № 3857-XII та положеннями Закону № 1404-VIII, слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, докази виїзду ОСОБА_1 за межі України відсутні.
Крім того, ОСОБА_1 проживає у громадському шлюбі з громадянкою України та має на утриманні малолітню доньку – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається у Харківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 91 Харківської міської ради Харківської області.
Обмеження у праві виїзду за межі України є крайнім заходом щодо виконання рішення суду, підстав для застосування якого наразі колегією суддів не вбачається, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні подання старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області.
Згідно пунктів 1,4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу    ОСОБА_3 – представника ОСОБА_1   - задовольнити.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року скасувати.
У задоволенні подання старшого державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кувічки Аліни Вадимівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.

Головуючий                                                                               А.В. Котелевець 

Судді А.І. Овсяннікова

С.С. Кругова