ПОСТАНОВА
Іменем України

18 червня 2020 року 
Київ
справа №9901/804/18
адміністративне провадження №К/9901/36180/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,
суддів -  Білак М.В., Калашнікова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року (суддя: Вовк В.П.)  та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року (судді: Кучма Ю.А., Бєлова Л,В., Лічівецький І.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України про зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Верховного Суду з адміністративним позовом до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, Адміністрації Президента України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:
- зобов`язати Адміністрацію Президента України підготувати необхідні матеріали Президенту України для прийняття рішення про помилування позивача на строк двадцять років з відрахунком двадцяти років з 02 травня 1999 року;
- зобов`язати Президента України прийняти рішення про помилування позивача на строк двадцять років з відрахунком двадцяти років з 02 травня 1999 року;
- стягнути з Президента України та Адміністрації Президента України на користь позивача 1 462 080 доларів США в гривнях за курсом Національного банку України на день виплати всього відшкодування.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2019 року роз`єднано позовні вимоги з виділенням в самостійне провадження вимог до Адміністрації Президента України про зобов`язання Адміністрації Президента України підготувати необхідні матеріали Президенту України для прийняття рішення про помилування позивача на строк двадцять років з відрахунком двадцяти років з 02 травня 1999 року, а також стягнення з Адміністрації Президента України на користь позивача відшкодування шкоди, та передано їх на розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.
В межах даної адміністративної справи предметом розгляду є  позовні вимоги до Адміністрації Президента України.
Вимоги обґрунтовані тим, що існують законні підстави для застосування до позивача помилування на строк двадцять років, з огляду на що він просить суд зобов`язати Адміністрацію Президента України підготувати необхідні матеріали Президенту України для прийняття рішення про помилування та стягнути на його користь відшкодування шкоди.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення судів  попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідач виконав покладений на нього Положенням № 223 обов`язок щодо підготовки матеріалів для попереднього розгляду Комісією, а остання на засіданні ухвалила залишити без задоволення клопотання позивача та доповіла про це Президенту України.
При цьому суди вказали, що на засіданні 10 липня 2018 року, з урахуванням Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, Комісією розглянуто матеріали за клопотанням позивача про його помилування та, враховуючи ступень тяжкості та обставини вчинених позивачем злочинів, а також те, що адміністрація державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» висловилася про передчасність його помилування, Комісія дійшла висновку про відсутність підстав для внесення пропозиції Президентові України про помилування позивача.
Поряд з цим суди не прийняли до уваги твердження позивача, як на підставу для зобов`язання відповідача підготувати необхідні матеріали Президенту України для прийняття рішення про помилування позивача те, що відповідачем не враховано наявності у позивача готовності до самокерованої правослухняної поведінки, оскільки Положенням № 223 не передбачено необхідності врахування такої обставини в ході підготовки відповідних матеріалів.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційних скарг.
Позивач у касаційній скарзі вказує на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.
Скаргу обґрунтовує доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві. 
У своїй ксаційній скарзі позивач вказує на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема на висновки цього суду, викладені у пункті 119 рішення «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства».
Позиція інших учасників справи.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередній інстанцій без змін.
Рух касаційної скарги
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: суддя - доповідач Загороднюк А.Г., судді: Білак М.В., Калашнікова О.В.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року.
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року призначено справу до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Позивач засуджений вироком Тернопільського обласного суду від 21 вересня 2000 року до довічного позбавлення волі за бандитизм, умисне вбивство з корисливих мотивів двох осіб, вчинене організованою групою, незаконне придбання, перевезення, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.
16 січня 2018 року на ім`я Президента України надійшли клопотання від позивача та від осередку громадської організації «Українське капеланство» в Вінницькій області про помилування ОСОБА_1 
10 липня 2018 року Комісія при Президентові України у питаннях помилування розглянула матеріали за клопотанням про помилування позивача та вирішила залишити його без задоволення, врахувавши при цьому ступінь та обставини вчинених позивачем злочинів, а також те, що адміністрація державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№     1)» висловилася про передчасність його помилування.
23 липня 2018 року Департамент з питань помилування Адміністрації Президента направив лист № 21-4591/01 начальнику Вінницької установи виконання покарань № 1 та осередку громадської організації «Українське капеланство» в Вінницькій області про результати розгляду клопотання про помилування.
Вважаючи відмову у задоволенні клопотання про помилування протиправною, позивач звернувся до суду.
Релевантні джерела права й акти їх застосування.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Процедура розгляду Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента клопотань про помилування та підготовки матеріалів до розгляду клопотання, повідомлення заявника про результати такого розгляду, передбачена Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015 (далі - Положення № 223).
Наказом Міністерства юстиції України від 28 вересня 2012 року №     1439/5 затверджений Порядок подання до Адміністрації Президента України матеріалів за клопотаннями про помилування засуджених та виконання указів Президента України про помилування, який визначає механізм підготовки матеріалів за клопотаннями про помилування засуджених і подання їх до Департаменту з питань помилування Адміністрації Президента України Міністерством юстиції України та виконання указів Президента України про помилування згідно з Положенням № 223.
Згідно з п. 5 Положення № 223 особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин.
Згідно з пунктом 7 Положення підготовку матеріалів до розгляду клопотання про помилування та повідомлення заявника про результати такого розгляду здійснює Департамент.
Положеннями пункту 8 Положення установлено, що клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією при Президентові України у питаннях помилування. Рішення Комісії ухвалюються шляхом голосування більшістю присутніх на засіданні членів Комісії. 
Також пунктом 9 Положення визначено, що під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Відповідно до пункту 10 Положення про клопотання, які не підлягають задоволенню за обставин, передбачених цим Положенням, Департамент доповідає Комісії.
Пунктом 11 вказаного положення передбачено, що  пропозиції Комісії за результатами попереднього розгляду клопотань про помилування оформляються протоколом, який підписують голова та секретар Комісії.
Згідно з пунктом 12 Положення № 223 за результатами попереднього розгляду клопотань про помилування і матеріалів, підготовлених Департаментом, Комісія вносить Президентові України пропозиції про застосування помилування.
Про клопотання, підстав для задоволення яких не знайдено, Комісія доповідає Президентові України.
Приписами пункту 13 Положення № 223  передбачено, що про помилування засудженого Президент України видає указ.
У разі відхилення Комісією клопотання про помилування засудженої особи повторне клопотання щодо неї за відсутності нових обставин, що заслуговують на увагу, може бути внесено на розгляд Комісії не раніш як через рік із часу відхилення попереднього клопотання (пункт 14 Положення № 223 ).
Пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 
Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Із аналізу змісту норм Положення № 223 вбачається, що клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією.
Питання права особи, засудженої до довічного позбавлення волі, на пом`якшення покарання, стосується меж (сфери) розгляду (угляду) держави, яка має надати можливість таким особам у царині правосуддя саме в кримінальних провадженнях (а не здійснення судового контролю за законністю дій суб`єкта владних повноважень) право на перевірку законності, обґрунтованості та ефективності тривання довічного позбавлення волі на стадії його виконання, визначити: чому, хто, коли, за яких підстав, у якому порядку (яким чином) має відбуватися реалізація права на пом`якшення покарання особам, засудженим до довічного позбавлення волі і з дотриманням яких принципів вона повинна відбуватися.
З наявного в матеріалах справи витягу з протоколу № 3 вбачається, що 10 липня 2018 року Комісія при Президентові України у питаннях помилування розглянула матеріали за клопотанням про помилування позивача та вирішила залишити його без задоволення, врахувавши при цьому ступінь та обставини вчинених позивачем злочинів, а також те, що адміністрація державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№  1)» висловилася про передчасність його помилування.
Достатніх доказів спростування вищенаведених підстав, які покладені в основу рішення Комісії скаржником не надано. 
Таким чином, відповідач виконав покладений на нього Положенням № 223 обов`язок щодо підготовки матеріалів для попереднього розгляду Комісією, а остання на засіданні ухвалила залишити без задоволення клопотання позивача та доповіла про це Президенту України.
При цьому, якщо за наслідками розгляду клопотання, Комісія прийде до висновку про відсутність підстав для помилування на даний час, то Комісія обмежується доповіддю Президентові України про зазначені обставини. Така доповідь, є належною формою реалізації Комісією своїх функціональних обов`язків.
Позивач у своїй касаційній скарзі стверджує, що суд не врахував практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішення «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства».
Проте такі доводи є необґрунтованими, з огляду на таке. 
У згаданому рішенні ЄСПЛ зазначив, що після скасування смертної кари в Англії й Уельсі обов`язковим покаранням за вбивство було довічне ув`язнення (пункт 12 рішення). З набранням чинності Законом про кримінальне правосуддя 2003 року всі ув`язнені, чиї «тарифи» (покарання - прим.) були встановлені Міністром, змогли звернутися до Високого суду про перегляд цього «тарифу». На підставі такого клопотання Високий суд міг встановити мінімальний термін позбавлення волі або прийняти «довічне рішення» (пункт 13 рішення). 
Судом вказано, що на практиці у більшості випадків (у Сполученому Королівстві - прим.) суддя встановлює мінімальний термін позбавлення волі, який потрібно відбути. Як тільки мінімальний термін був відбутий, ув`язнений може звернутися до комісії з умовно-дострокового звільнення з клопотанням про дострокове звільнення. Однак у виняткових випадках суддя у справі замість цього мінімального строку може застосовувати «довічне покарання», якщо він вважатиме, що тяжкість правопорушення є виключно великою. Це призводить до того, що ув`язнений не може бути звільнений інакше, ніж на розсуд Міністра. Міністр здійснює свій розсуд зі «співчутливих підстав», коли ув`язнений невиліковно хворий або істотно недієздатний (пункт 12 рішення).
Отже, після внесення змін до законодавства Сполученого Королівства, Міністр (у разі прийняття рішення про довічне покарання Високим судом) міг звільнити такого ув`язненого виключно з двох підстав, зазначених вище.
ЄСПЛ розтлумачив статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в контексті довічного ув`язнення таким чином:
«… Стаття 3 має тлумачитися як така, що вимагає зменшення покарання в значенні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи мають місце суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у його виправленні, що тривале утримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами» (пункт 119 рішення).
Отже, ЄСПЛ констатує, що він, ураховуючи розсуд Договірних держав, не встановлює та не повинен встановлювати, коли саме (тобто після скількох років відбутого покарання) національні органи мають здійснити такий перегляд.
І в підсумку ЄСПЛ резюмує: «… Коли внутрішнє законодавство не передбачає можливості перегляду, довічне ув`язнення не досягатиме стандартів статті 3 Конвенції» (п. 121 рішення). І тільки «… якщо внутрішнє законодавство не передбачає ніякого механізму або можливості перегляду довічного ув`язнення, несумісність зі статтею 3 Конвенції на цій підставі виникає вже в момент призначення довічного покарання у вигляді позбавлення волі, а не на більш пізньому етапі позбавлення волі» (пункт 122 рішення).
Отже, Верховний Суд вважає, що застосовувати практику ЄСПЛ потрібно як з урахуванням обставин справи та особливостей законодавства тієї чи іншої держави, так і цілісного контексту сформульованої ЄСПЛ правової позиції, без перекручень її змісту та використання безвідносно до контексту.
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовний та апеляційних скаргах, які належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та зводяться до їх переоцінки. 
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Крім того, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії» (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову.
Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.
Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення. 
За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові витрати
З огляду результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                           М.В.Білак  
                                                                                          
                                                                                          О.В. Калашнікова