Ухвала
Іменем України 
 
7 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 264/4329/19
провадження № 51-1703ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 березня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
 
в с т а н о в и в:
 
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23 грудня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
 
Суд визнав  ОСОБА_4 винуватим у тому, що останній 12 червня 2019 року приблизно о 19:50, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Шинок», що на вул. Куйбишева, 24 у м. Маріуполі, умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна підійшов до ОСОБА_6 та шляхом ривку відкрито викрав з її рук мобільний телефон «Samsung» моделі «SM-G531H/DS» вартістю 1490,75 грн, в якому була сім-карта мобільного оператора «Київстар», що матеріальної цінності не представляє. 
 
Донецький апеляційний суд ухвалою від 10 березня 2020 року вирок залишив без зміни.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі захисник, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій, просить змінити судові рішення та перекваліфікувати дії засудженого з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 190 КК і призначити покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 190 КК.
 
Стверджує, що не було надано належної оцінки доказам, а саме тому, що потерпіла добровільно дала телефон у розпорядження засудженого і що жодного насильства стосовно неї застосовано не було. На думку захисника, висновків суду не підтверджено доказами, дослідженими в ході судового засідання.
 
Мотиви Суду
 
Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
 
Як регламентовано ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Як вбачається з копії вироку суду першої інстанції, доданої до касаційної скарги, суд, мотивуючи висновок про винуватість  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
 
Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
 
З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі захисника доводи за змістом аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без зміни, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому,  що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, судом надано правильну кваліфікацію діям останнього саме за ч. 2 ст. 186 КК. Зокрема, суд взяв до уваги, що засуджений відкрито викрав мобільний телефон, вихвативши його з рук потерпілої, а не отримав його шляхом обману, а також врахував дані протоколу проведення слідчого експерименту під час якого потерпіла продемонструвала, за яких обставин було скоєно злочин стосовно неї, де вона перебувала та коли обвинувачений вихватив з її рук мобільний телефон, послідовні показання потерпілої, яка вказала, що ОСОБА_4 вихватив телефон з її рук та побіг у бік зупинки, вона побігла слідом, кричала, щоб останній повернув телефон, потім викликала поліцію, свідка  ОСОБА_7 , яка повідомила, що разом з потерпілою наздоганяла засудженого, оскільки ОСОБА_6   повідомила їй, що він у неї викрав мобільний телефон та свідка  ОСОБА_8 , який вказав, що затримав ОСОБА_4 оскільки він намагався втекти від двох дівчат, які бігли за ним і вимагали повернути телефон. 
 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
 
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23 грудня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 березня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                       ОСОБА_2                          ОСОБА_3