УХВАЛА

09 квітня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/10097/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Пількова К. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Ілюченка Сергія Нестеровича на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 (суддя Підченко Ю. О.) і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 (головуючий - Смірнова Л. Г., судді Дідиченко  М. А., Кропивна Л. В.) у справі 
за позовом фізичної особи-підприємця Ілюченка Сергія Нестеровича
до Державного підприємства ?Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції?
про стягнення заборгованості та штрафних санкцій у сумі 91294,07 грн,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року фізична особа-підприємець Ілюченко Сергій Несторович (далі - ФОП Ілюченко С. Н., Підприємець) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства ?Державний центр сертифікації і експертизи сільськогосподарської продукції? (далі - Підприємство, Замовник) про стягнення з відповідача 78076,50 грн боргу, 6949,83 грн пені, 4637,74 грн інфляційних втрат і 3% річних у сумі 1630 грн, посилаючись на положення статей 526, 549, 625, 837, 853, 854, 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Позовна заява обґрунтовується порушенням Підприємством зобов`язання з оплати робіт у сфері насінництва та розсадництва, виконаних позивачем за договором від 02.07.2018 № 6044 (далі - договір № 6044).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.10.2019, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020, відмовлено у задоволенні позову.
Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 525, 526, 837, 854, 901, 903 ЦК України і статей 74, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням яких суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що: 1) позивач не довів надання Замовником відповідних доручень Підприємцю, тоді як факт отримання останнім такого доручення є передумовою виникнення у сторін взаємних зобов`язань згідно з пунктом 2.1 договору № 6044; 2) за умовами договору № 6044 підставою для оплати є наявність актів виконаних робіт, звіту та пакету документів, передбачених дорученням, проте матеріали справи не містять зазначених доказів.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду і постановою апеляційної інстанції, 17.02.2020 ФОП Ілюченко С. Н. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.
08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Оскільки зазначену касаційну скаргу подано 17.02.2020, тобто після набуття чинності Законом України від 15.01.2020 № 460-IX, розгляд цієї скарги має здійснюватися з урахуванням положень ГПК України у редакції від 08.02.2020 (далі - у редакції, чинній з 08.02.2020).
Відповідно до частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.
Ухвалою Верховного Суду від 16.03.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Ілюченка С. Н. на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 у справі № 910/10097/19 та призначено здійснити перегляд зазначених судових рішень у письмовому провадженні.
Зазначена ухвала мотивована зокрема тим, що скаржник обґрунтував наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), і таке обґрунтування полягає у неврахуванні судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваної постанови висновків щодо застосування норми права (частини 1 статті 853 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 910/7545/16, від 03.04.2018 у справі №  923/2110/15, від 16.04.2018 у справі №  910/11726/17 та від 24.10.2018 у справі № 910/2184/18.
Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 910/10097/19 з огляду на таке.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. 
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. 
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. 
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
При цьому право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справах "Ейрі проти Ірландії", п.24, Series A N32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява N 38695/97, п.43, ECHR 2000-II).
У рішенні ЄСПЛ у справі "Гарсія Манібардо проти Іспанії" від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom", серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі "Helmers v. Sweden", серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти рішення у тих справах, де однаковими є предмет і підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Відповідно до частини 1 статті 853 ЦК України, на неоднакове застосування якої апеляційним судом посилається скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.
Колегія суддів відхиляє помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення ухвалено судами першої та апеляційної інстанцій без урахування висновків щодо застосування норми права (частини 1 статті 853 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 910/7545/16, від 03.04.2018 у справі №  923/2110/15, від 16.04.2018 у справі №  910/11726/17 та від 24.10.2018 у справі № 910/2184/18, оскільки підстави позовів у зазначених справах і у справі № 910/10097/19 та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах. 
Так, на відміну від справи № 910/10097/19, під час розгляду якої суди надали правову оцінку договору № 6044, який за своєю правовою природою є змішаним правочином, що містить елементи різних договорів (підряду і надання послуг), у справах № 910/7545/16, №  910/11726/17 та № 910/2184/18 суди досліджували обставини невиконання підрядником договорів будівельного підряду та відсутності мотивованої відмови замовника від підписання у встановлений термін актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) і довідок про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3), у зв`язку з чим відповідні роботи вважаються прийнятими і підлягають оплаті.
Натомість вміщені у оскаржуваних судових рішеннях у справі № 910/10097/19 висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позовних вимог ґрунтуються на встановленні тих фактичних обставин, що: 1) позивач не довів надання Замовником відповідних доручень Підприємцю, в той час як факт отримання такого доручення є передумовою виникнення у сторін взаємних зобов`язань згідно з пунктом 2.1 договору № 6044; 2) за умовами договору № 6044 підставою для оплати є наявність актів виконаних робіт, звіту та пакету документів, передбачених дорученням, у їх сукупності, тобто не самих лише актів виконаних робіт, на достатності яких наполягає позивач, тоді як матеріали справи не містять доказів надання ним усіх зазначених документів.
Верховний Суд зауважує, що зміст поданої касаційної скарги переконливо свідчить про неспростування скаржником зазначених фактичних обставин, покладених в основу оскаржуваних рішення та постанови. 
Водночас, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника в обґрунтування своїх заперечень на постанову від 03.04.2018 у справі №  923/2110/15, у якій спір виник внаслідок невиконання підрядником (надавачем послуг) зобов`язань за договором, що за своєю правовою природою є змішаним правочином, так як містить елементи договорів підряду і надання послуг, оскільки, по-перше, у зазначеній справі Верховний Суд не здійснював касаційний перегляд судових рішень за правилами ГПК України у редакції, чинній з 15.12.2017, а лише розглядав заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 22.08.2017 за процедурою, передбаченою розділом ХІІ2  ГПК України у редакції, чинній до 15.12.2017.
По-друге, встановлені судами фактичні обставини у справі №  923/2110/15 та у справі № 910/10097/19 є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.
Отже, касаційна інстанція встановила, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/10097/19.
Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020), не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ФОП Ілюченка С. Н. на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 у справі № 910/10097/19. 
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Ілюченка Сергія Нестеровича на рішення Господарського суду міста Києва від 09.10.2019 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2020 у справі № 910/10097/19 закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          Ю. Я. Чумак

Судді                                                                                                    Т. Б. Дроботова

                                                                                                     К. М. Пільков