П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 420/6963/19	

Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
10:12, м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
29.01.2020 року;
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року «Про затвердження Порядку та умови призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 88 протоколу від 14.06.2019 року №78; зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року «Про затвердження Порядку та умови призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 01.11.2006 року.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу на посаді бортового авіаційного техніка (вертольоту МІ-8) 287 окремого вертольотного полку 6 армійського корпусу та наказом від 10.10.1995 року звільнений зі служби у запас за власним бажанням. В листопаді 2004 року при первинному огляді позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, з листопада 2006 року при повторному огляді - ІІ групу інвалідності. Згідно даним результатів оглядів МСЕК встановлені захворювання пов`язані з пораненням у зв`язку із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де вились бойові дії. Таким чином, з дня встановлення 2 групи інвалідності позивач відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року «Про затвердження Порядку та умови призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» та ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» набув право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги. Однак, оскільки відповідач відмовляється реалізувати право позивача на одержання грошової допомоги, відповідні вимоги залишив без задоволення, позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправною відмову комісії Міністерства Оборони України в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року "Про затвердження Порядку та умови призначення і виплатити одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році" та ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Скасував рішення комісії Міністерства Оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене пунктом 88 протоколу від 14.06.2019 року №78. Зобов`язав Міністерство Оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, виходячи з щомісячного розміру грошового забезпечення позивача станом на 01.11.2006 року.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права та не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Суд першої інстанції вказав, що системний аналіз норм Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", постанов Кабінету Міністрів України №284 від 21.02.2007 року, №488 від 19.08.1992 року дає підстави для висновку, що на момент встановлення інвалідності у 2006 році позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги в силу положень вказаного Закону.
Оскільки на момент встановлення захворювання, пов`язаного із проходженням військової служби, позивач мав право на одержання одноразової грошової допомоги, це право не обмежується змінами у законодавстві, відповідач не виконує покладені на нього функції із забезпечення позивача цими виплатами, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову, наявність підстав для його задоволення у повному обсязі із зобов`язанням суб`єкта владних повноважень вчинити відповідні дії в судовому порядку.
В апеляційній скарзі Міністерство оборони України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції в порушення приписів ч. 2 ст. 57 КАС України не було допущено до участі у справі представників Міністерства оборони України, діючих на підставі належним чином оформлених довіреностей, чим обмежено процесуальне право на участь у справі. Разом з цим, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та необґрунтовано не враховано те, що на час звільнення позивача зі служби не було запроваджено положення Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в частині гарантій на одержання одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням служби. Чинне законодавство право на одержання грошової допомоги пов`язує із певними обставинами, а зміна групи інвалідності не є підставою для її виплати чи доплати, у тому числі у розмірі грошового забезпечення, встановленого на час зміни групи інвалідності. Водночас, апелянт вказує, що на момент звернення за грошовою допомогою Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено трирічний термін, протягом якого особа має право на таке звернення та виплату і який не було дотримано позивачем. Зазначені обставини у сукупності свідчать про необґрунтованість позовних вимог, а тому у суду першої інстанції не виникло обставин для їх задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, зокрема, посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для його скасування.
Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, представником позивача подано клопотання про розгляд справи без його участі, та з огляду на не наведення апелянтом обґрунтованих причин неможливості прибути у судове засідання чи відсутності можливості приймати участь у справі за допомогою інших технічних засобів, враховуючи достатність доказів для вирішення справи за наявними матеріалами, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді бортового авіаційного техніка (вертольоту МІ-8) 287 окремого вертольотного полку 6 армійського корпусу та наказом Міністра Оборони України від 10.10.1995 року №0208 звільнений у запас за пунктом 65, підпункт «з» - за власним бажанням, з правом носити військову форму одягу.
Згідно витягу з акту огляду МСЕК Серії 2-18ОБ №046786 від 24.11.2004 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, строком до 01.12.2006 року.
Згідно довідки до акту огляду МСЕК Серії 2-18ОВ №025697 позивачу з 01.11.2006 року встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
При первинному встановленні інвалідності позивач правом на отримання суми відповідної страхової виплати не скористався, кошти не отримував.
18.04.2019 року позивач звернувся до Військового комісаріату Одеського обласного ТЦК та СП із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням другої групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 16.06.2019 року №78, що оформлене протоколом, відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги.
Як на підставу для відмови у задоволенні вимог позивача Комісія послалась на те, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. З огляду на те, що на час встановлення інвалідності позивачу в 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги, правові підстави для задоволення заяви відсутні.
Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, посилаючись на його необґрунтованість і неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу інвалідності у 2006 році) у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.
Право на виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців передбачене вказаною статтею Закону і в чинній редакції.
У тому числі, гарантована державою виплата визначається також Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XIІ.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.
Кабінетом Міністрів України установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. N 499 (Офіційний вісник України, 2008 р., N 39, ст. 1298), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. N 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., N 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. N 1331 (Офіційний вісник України, 2007 р., N 89, ст. 3255);
допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, і встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.
При цьому, наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо. Вказане відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права та не призводить до обставин, за яких особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Відповідно до п.п. 3 п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 року №284, грошова допомога виплачується військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, зокрема, інвалідам ІІ групи - у розмірі 54-місячного грошового забезпечення.
Разом з цим, відповідно до п. 3 Порядку від 21.02.2007 року №284 розмір грошової допомоги визначається відповідно до грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військове звання, відсоткової надбавки за вислугу років та 100-відсоткової надбавки, передбаченої Указами Президента України від 4 жовтня 1996 року №925 та від 23 лютого 2002 року № 173 і постановою Кабінету Міністрів України від 22 травня 2000 року №829 за останньою посадою, яку військовослужбовець займав на день втрати працездатності, а особа, звільнена з військової служби, - на день звільнення.
У разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі, її виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Згідно із п. 5 Порядку від 21.02.2007 року №284 для призначення та виплати грошової допомоги у разі заподіяння каліцтва чи настання інвалідності військовослужбовець або особа, звільнена з військової служби, подає до військової частини, в якій проходить чи проходила військову службу, або її правонаступника такі документи:
заяву про виплату грошової допомоги у зв`язку із заподіянням каліцтва чи настанням інвалідності;
довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або рішення відповідної військово-медичної установи про визнання заподіяння каліцтва;
довідку про те, що їм не провадилися інші передбачені законами України виплати у разі заподіяння каліцтва або настання інвалідності військовослужбовця та інвалідності особи, звільненої з військової служби;
копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я і по батькові та місце реєстрації.
Аналіз наведених правових норм показав, що виплата одноразової грошової допомоги є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, який спрямований на забезпечення їх, у тому числі, у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також в інших випадках, передбачених законом.
Право на одержання грошової допомоги гарантоване на рівні закону і подальші зміни у законодавстві це право не виключають.
Судом першої інстанції вірно враховано, що друга група інвалідності, встановлена позивачу у 2006 році, пов`язана із проходженням військової служби, соціальний захист позивачу гарантований як на момент настання інвалідності так і на момент звернення із відповідною заявою.
Обмежень у такому праві не допускається, у тому числі у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання грошової допомоги у більшому розмірі.
Крім того, на момент виникнення спірних правовідносини діють правила щодо порядку виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, чим спростовуються доводи апелянта про відсутність правових підстав для забезпечення позивача відповідною виплатою.
Враховуючи, що право позивача на одержання одноразової грошової допомоги визначене на рівні закону, це право підтверджується належним чином оформленими матеріалами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що рішення відповідача не відповідає критерію обґрунтованості і правомірності, а встановлення в судовому порядку цих обставин є безумовною підставою для задоволення адміністративного позову із зобов`язанням суб`єкта владних повноважень вчинити дії на реалізацію соціальних прав і гарантій позивача.
Інші доводи апелянта не поширюються на спірні правовідносини, що виникли у цій справі, та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Також, колегія суддів враховує, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно матеріалів справи, представник відповідача був повідомлений про дату, час та місце розгляду, про що свідчить розписка про сповіщення наступної дати судового засідання.
Правова оцінка щодо наявності повноважень представника на представлення інтересів відповідача надана в ухвалі апеляційного суду від 7 травня 2020 року по цій справі.
Таким чином, обставин для скасування рішення суду першої інстанції з підстав недотримання норм процесуального права відсутні.
З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій  
                                                                                                             
                                                                                                            Т.М. Танасогло