ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/529/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/4650/19 Категорія: 301030000 	Гудзенко В. Л. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 квітня 2020 року :                                 м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі суддів: 

	Новікова О.М.,	
  	Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.	
за участю секретаря	Матюхи В.І.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визначення частки в спільній сумісній власності –

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом до відповідачів у якому вказала, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло, виданого відділом житлового господарства Уманського міськвиконкому 24 грудня 1999 року за № 12101, їй ОСОБА_4 та її батькам: ОСОБА_1 і ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 . Тобто частка квартири кожного із співвласників не визначена. На даний час, між співвласниками вказаної квартири склалися неприязні стосунки, позивачка не може користуватися та розпоряджатися належною їй часткою квартири, так як вона не визначена, а тому звернулась до суду за захистом свого права на житло. 
У позові просила визначити за кожним із сторін (за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) ідеальні частки у спільній сумісній власності в розмірі по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 кожному.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 грудня 2019 року позов задоволено.
Визначено за ОСОБА_2 , за ОСОБА_3 , за ОСОБА_1 частки у спільній сумісній власності в розмірі по 1/3 частини вказаної квартири кожному.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло спірна квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності позивачу та відповідачам, частки кожного із співвласників є рівними, тому суд вважав за можливе визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру за кожним з співвласників у розмірі - 1/3.
Вказане рішення оскаржено ОСОБА_1 в апеляційному порядку.
Доводи скарги зводяться до того, що у чинному законодавстві відсутні положення, які б передбачали визначення частки у спільній сумісній власності в судовому порядку, за виключенням виділу та поділу майна, що передбачено статтями 370 та 372 ЦК України.
Вважаючи рішення суду незаконним, апелянт просить його скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення залишити без змін, залишивши апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку з тим, що апелянт не довів свої вимоги. При цьому, зазначає, що між сторонами існує спір щодо використання спірної квартири, а апелянт відмовляється укладати договір про виділ часток. Тому, на думку позивачки даний спір можна вирішити лише в судовому порядку. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло №12101 виданого 24.12.1999 року ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Вирішуючи спір, колегія суддів виходить із принципу непорушності права власності (стаття 41 Конституції України стаття 321 ЦК України).
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом позову у цій справи є вимоги   ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки в спільній сумісній власності. При цьому позивачка не ставить вимог про виділення часток в натурі.
Відповідно до частин першої-третьої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті 368 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Пленум Верховного Суду України у постанові № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що приватна власність громадян, як одна із рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом. 
Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна (п. 5 Постанови). 
З позиції  ОСОБА_2 , її позовні вимоги пов`язані з неприязними відносинами з відповідачем-апелянтом та бажанням останнього на її думку одноосібно користуватись житлом. У цьому вона вбачає порушення своїх прав. 
У зв`язку з викладеним, враховуючи те, що позивачка не ставить питання про виділення своєї частки в натурі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість визначити (встановити, визнати) розмір часток сторін у праві власності на квартиру. Законом це не заборонено.
В такому випадку, результатом задоволених позовних вимог є трансформація спільної сумісної власності у спільну часткову з визначенням розміру ідеальних часток без їх виділення в натурі.
Аргументи апеляційної скарги не містять доводів щодо незгоди з розміром таких часток, а лише зводяться до хибного твердження про неможливість в законному порядку визначити частки у спільному сумісному майні.
Такі доводи не можуть бути визнані підставою для скасування рішення суду, оскільки суперечать конституційному принципу непорушності права власності.
Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин колегія суддів, враховуючи обставини справи, позицію позивачки та апелянта, вважає висновок суду про задоволення позову обґрунтованим і не вбачає достатніх підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати залишаються за скаржником.
Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 квітня 2020 року.

Судді