КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                  
№ 22-ц/824/4811/2020                                                                     

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
23 березня 2020 року                                                                                    місто Київ
                                                                                                            справа №755/12332/19                              
  
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Гаврилової О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей, -
     
                                                        В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей:
доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 8000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2019 року і до повноліття дитини;
сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі     9000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2019 року і до повноліття дитини.
доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 8000 грн., щомісячно, починаючи стягнення з 01 серпня 2019 року і до повноліття дитини.
В мотивування вимог посилалася на те, що з 27 грудня 2003 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року.
Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,які проживають з позивачем.
Вказувала, що відповідач з 2012 року не бере участі в утриманні дітей, а тому останні знаходяться на повному її утриманні. 
Зазначала, що їй важко самостійно утримувати дітей, враховуючи необхідність підтримувати їх здібності та гармонійний розвиток. 
Вказувала, що відповідач є матеріально забезпеченою людиною, отримує постійний дохід та має реальну змогу сплачувати аліменти на дітей, але добровільно цього робити не бажає.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 01 серпня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_3 повноліття (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 ); сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 01 серпня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_4 повноліття (тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 01 серпня 2019 року і до досягнення дитиною ОСОБА_5 повноліття (тобто доІНФОРМАЦІЯ_6 ).
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнутоз  ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн.
Рішення допущено до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач        ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просив рішення змінити, стягнувши з нього на користь     ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей по 1500 грн. на кожного, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що копію позовної заяви він не отримував, оскільки після розірвання шлюбу він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тому вчасно не зміг подати відзив з належними доказами.
Вказував, що якщо позовна заява направлялася на адресу його місця реєстрації: АДРЕСА_2 , то її могла отримати позивач, так як вона проживає за вказаною адресою.
Зазначав, що висновок суду першої інстанції про те, що він матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не відповідає дійсності, оскільки дочка ОСОБА_3 має власну банківську карту, на яку він їй перераховує кошти, що підтверджується квитанціями.
Зауважував, що він дійсно є підприємцем, однак судом першої інстанції не було враховано, що у місті Мелітополі в нього сезонний характер роботи, заробітки не постійні, а тому він може сплачувати аліменти на утримання кожної дитину у розмірі 1500 грн., що є більшою сумою ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Вказував, що він проживає з іншою жінкою, з якою збирається одружитися, а тому для нової сім`ї сума аліментів, яка стягнута судом буде не під`ємною.
19 лютого 2020 року позивач подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначала, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
10 березня 2020 року від відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшли запечерення проти доводів позивача, викладениху відзиві на апеляційну скаргу. 
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі по 3000 грн. на кожну дитину, суд першої інстанції виходив з того, що діти проживають з матір`ю, врахував вік дітей, їх потреби, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також матеріальний стан відповідача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.  
Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2003 року, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року.
Від даного шлюбу сторони мають трьох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,які проживають з позивачем та перебувають на її утриманні.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141  СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. 
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення  своїй дитині належних умов для життя та гармонійного  розвитку.
Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. 
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. 
Отже,  спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. 
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. 
При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 грн., з 1 липня - 1699 грн., з 1 грудня - 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн..
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено у 2020 році прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 грн., з 1 липня - 1859 грн., з 1 грудня - 1921 грн.; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1 липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.
Як вбачається з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань та є загальнодоступною, станом на час звернення позивача з даним позовом до суду та на час ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_1 був фізичною особою-підприємцем, вид діяльності - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Разом з тим, 12 березня 2020 року до Реєстру внесено запис №21010060007007575 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 .
Також на ім'я відповідача 22 лютого 2019 року зареєстрований автомобіль «AUDIА6», 2002 року випуску, що підтверджується витягом з бази МВС України.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підтвердження своїх вимог надала виписку з АК КБ «ПРИВАТБАНК» по рахунку ОСОБА_1 станом на 09 липня 2019 року (а.с.28), виписку по картці за період з 01 січня 2019 року по 09 липня 2019 року (а.с.29) та виписку по картам з 01 липня 2019 року по 09 липня 2019 року (а.с.30) щодо надходжень та витрат відповідача.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з даних документів не вбачається розміру доходу (прибутку, заробітку) ОСОБА_1 .
З наданих позивачем дублікатів квитанцій від 03, 04 та 07 липня 2019 року (а.с.31-33) також не можна дійти обґрунтованого висновку, що вказані в них суми є доходом відповідача.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ні стороною позивача, ні стороною відповідача доказів їх майнового стану, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.
Також позивачем в суді першої інстанції не подавалося клопотання про витребування даних з фіскальної служби для перевірки розміру доходів відповідача. 
З матеріалів справи вбачається, що наразі діти сторін проживають разом з матір`ю. Оскільки ОСОБА_1 є їх батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_2 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своїх дітей, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі по 3000 грн. на кожного. Визначений судом першої інстанції розмір щомісячних аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення інтересів дітей.
Щодо твердження відповідача про те, що висновок суду першої інстанції про те, що він матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, не відповідає дійсності, оскільки дочка ОСОБА_3 має власну банківську картку, на яку він їй перераховує кошти, що підтверджується квитанціями, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
З доданих до апеляційної скарги квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 на картку ОСОБА_3 було перераховано: 22 червня 2019 року - 1000 грн., 26 серпня 2019 року - 500 грн., 30 серпня 2019 року - 300 грн., 31 серпня 2019 року - 700 грн., 22 вересня 2019 року - 1000 грн., 05 жовтня 2019 року - 277 грн., 26 жовтня 2019 року - 600 грн., 04 листопада 2019 року - 4000 грн.
Разом з тим, надані відповідачем квитанції свідчать, що матеріальна допомога ним надається дочці ОСОБА_6 не щомісячно, іноді у незначному розмірі, а відтак ці обставини не можуть бути підставою для зменшення суми аліментів, визначеної судом першої інстанції , а сплачені відповідачем кошти можуть бути враховані при виконанні рішення суду.
Доказів того, що відповідач надавав будь-яку допомогу на утримання сина ОСОБА_7 та дочки ОСОБА_5 останнім не надано.
Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів в сумі  3000 грн. на кожну дитину є таким, що ставить його в скрутне матеріальне становище, оскільки в нього сезонний характер роботи та він має не постійні заробітки колегія суддів відхиляє, оскільки   ОСОБА_1 є працездатною особою, який повинен надавати допомогу на утримання своїх дітей.
При цьому, відповідачем доказів про його тяжкий матеріальний стан, або інших доказів, які б вказували на неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі останнім до суду апеляційної інстанції надано не було.
Відсутність постійного заробітку не звільняє ОСОБА_1 , як батька, від виконання свого обов`язку щодо утримання дітей.
При цьому, колегія суддів враховує, що діти мають потреби у достатньому матеріальному забезпеченні. 
Посилання відповідача на те, що він проживає з іншою жінкою, з якою збирається одружитися, а тому для нової сім`ї сума аліментів, яка стягнута судом буде не під`ємною не має правового значення для вирішення даної справи.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що копію позовної заяви він не отримував, оскільки після розірвання шлюбу він проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тому вчасно не зміг подати відзив з належними доказами, а якщо позовна заява направлялася на адресу його місця реєстрації: АДРЕСА_2 , то її могла отримати позивач, так як вона проживає за вказаною адресою колегія суддів відхиляє, оскільки вони не впливають на правильність висновку суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість ухвалення рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
                        
Головуючий:
 
Судді: