Справа № 942/1568/19 
Провадження № 22-ц/810/167/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року                     Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,
за участю секретаря                Сінько А.І.,
учасники справи: позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін», відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»
на заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 11 грудня 2019 року, ухваленого Новопсковським районним судом у складі: судді Чалого А.В. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, який мотивувало тим, що 03 серпня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН», яке є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності, та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 60790 в електронній формі, відповідно до якого останній надано кредит на загальну суму 950,00 грн строком на 30 днів шляхом перерахування суми позики на вказаний Відповідачкою картковий рахунок зі сплатою процентів за користування позикою 1,8 процентів суми позики, але не менше ніж 20 грн за перший день користування позикою, 1,8 процентів від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.2. Кредитного договору, 3,8 процентів від суми позики, що не була повернута своєчасно за кожен день користування позикою понад строк, зазначений в п.1.2. Кредитного договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування позикою.
У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, станом на 30 серпня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 51797,91 грн, з яких: 950,00 грн - основний борг, 19206,20 грн - заборгованість по відсоткам, 19348,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
Посилаючись на викладене, позивач ТОВ "ВЕЛЛФІН" просило стягнути з відповідачки зазначену суму заборгованості за договором позики, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн.
Заочним рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 11 грудня 2019 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики у розмірі 1465, 90 грн та судові витрати у розмірі 53,79 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій вважає оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права та на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.
Доводами апеляційної скарги є те, що судом неповно з`ясовано обставини справи, оскільки не взято до уваги вимоги п. 1.2. Договору позики про строк дії договору до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, які погоджені сторонами; не досліджено та не взято до уваги порядок укладення Договору, що здійснено з використанням одноразового ідентифікатора; розрахунок заборгованості по відсоткам та по простроченим відсоткам відповідачем не спростований та погоджений сторонами під час укладення договору як обов`язок повернути позику своєчасно протягом трьох днів після закінчення строку, визначеного п. 1.2. Договору, в іншому випадку проценти нараховуються відповідно до умов п. 1.5, сума процентів за користування позикою нараховується в день погашення позики, тому посилання суду на ряд постанов Великої Палати Верховного Суду з приводу наслідків в частині стягнення процентів поза межами строку кредитування є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а також хибними та не тотожними з обставинами теперішньої справи.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2020 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії - Лозко Ю.П., Стахова Н.В.
Апеляційне провадження по справі було відкрито 28 лютого 2020 року, ухвалою суду від 10 березня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 07 квітня 2020 року об 11- тій. У зв`язку із перебуванням судді Стахової Н.В. у відпустці розгляд справи відкладений на 28 квітня 2020 року об 11.30 год.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Від скаржника надійшла заява про розгляду справи за відсутності його представника (а.с. 151).
Відповідачка, яка станом на час розгляду справи судом не є внутрішньо переміщеною особою і місцем реєстрації якої є тимчасово окупована територія, повідомлена про розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведення антитерористичної операції».
Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст. 368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.
Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядження Нацкомфінпослуг від 27.10.2015 року № 2606, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225). Наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» від 27 жовтня 2015 року затверджені Правила надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (а.с. 16, 17-29).
Згідно з розділами 4, 5, 6 вказаних Правил заявник, що має намір отримати позику, проходить реєстрацію в особистому кабінеті на сайті товариства, оформлює заявку на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. Рішення про погодження чи відмову в наданні позики приймається товариством на підставі наданої заявником в електронній формі заявки на отримання позики та будь-якої інформації, наданої заявником. У разі прийняття позитивного рішення про надання позики товариство направляє заявнику для підписання договір про отримання позики. Договір направляється шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену заявником, інформує заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер, зазначений в заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електронну адресу, зазначену в заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід до гіперактивному посиланню, заявник отримує електронну копію договору позики - п. 6.3 Правил. У разі отримання договору позики засобами електронного зв`язку, заявник укладає договір позики з товариством в особистому кабінеті - п. 6.4. Для підписання електронної форми договору позики заявник здійснює вхід на сайт товариства та за допомогою логіну та паролю входить до особистого кабінету - п. 6.7 Правил.
Пунктами 6.10, 6.11, 6.12 Правил визначено, що товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики, на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в заявці; перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше одного робочого дня з дати підписання договору позики сторонами; датою укладення договору позики між товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.
З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» і відповідачкою ОСОБА_1 був укладений Договір позики № 60790 в електронній формі, що підтверджується копією договору, повідомленням від 31.08.2019 року ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року, і відповідно до якого здійснено переказ коштів на картку клієнта (власник картки - ОСОБА_1 , номер картки НОМЕР_1).
Отже, за умовами п. 1.1 Договору позики № 60790 від 03 серпня 2016 року позикодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 950 грн, які останній отримав шляхом перерахування на його картковий рахунок, вказаний у заявці.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Згідно зі ст. 12 вказаного Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію».
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачем доведено факт укладення ТОВ «ВЕЛЛФІН» з відповідачкою договору позики, оскільки договір був укладений в порядку, встановленому законом, позичальник отримав грошові кошти, а тому зобов`язаний був повернути їх у визначений договором строк.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не повернула у межах строку дії договору позику в сумі 950 грн, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув цю суму на користь позивача.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням в частині позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами.
Переглядаючи рішення в наведеній частині, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачки на користь позивача процентів за користування позикою в межах строку кредитування - за перший день користування позикою в сумі 950,0 грн - 1,8 процентів від суми позики, але не менше 20 грн, тобто 20 грн, за наступні 29 днів 1,8 процентів від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в 1.2. цього Договору - 950 грн : 100 х 1,8 х 29 = 495,90 грн, а загалом - 515, 90 грн. 
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, яка в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватися апеляційним судом.
Пунктом 1.2. Договору позики № 60790 від 03.08.2016 року встановлено строк дії договору - 30 днів, тобто кінцевим терміном повернення грошових коштів є 02 вересня 2016 року, що також підтверджується графіком розрахунків до Договору позики (а.с. 45-46). 
Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Тому доводи апеляційної скарги щодо нарахування процентів поза межами строку кредитування грунтуються на невірному тлумаченні норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язком суду відповідно до вимоги про його обґрунтованість є повне і всебічне з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, тому незважаючи на відсутність заперечень проти позову та наданих позивачем доказів з боку відповідачки, суд має вирішити наявність чи відсутність обставин (фактів), якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами вони підтверджуються. 
Оскільки укладений між сторонами договір не оспорювався, то саме його умовами та наведеними положеннями законодавства суд правильно керувався, вирішуючи спір.
Посилання ТОВ «ВЕЛЛФІН» на позитивну практику судів апеляційної інстанції, які задовольняють позов у повному обсязі, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, оскільки чинним законодавством не передбачено обов`язкове врахування судами практики застосування відповідних норм права, викладених у судових рішеннях судів апеляційної інстанції.
Натомість врахування судом висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, з огляду на передбачені частиною четвертою статті 263 ЦПК України вимоги законності і обґрунтованості судового рішення при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин є обов`язковими.
Колегія суддів критично оцінює довідку щодо заборгованості за договором позики № 60790 від 03.08.2016 року, оскільки із неї не вбачається порядку щоденного нарахування відсотків та прострочених відсотків, тобто дана довідка містить лише загальну суму без наведення розрахунку (а.с. 47).
При цьому, ТОВ «Веллфін» нараховувало заборгованість за відсотками за договором (19206,20 грн) та простроченими відсотками (19348,00 грн) за користування позикою за 1092 календарних днів що включає період з 03.09.2016 року по 30.08.2019 року, який виходить за межі строку надання позики - 30 днів.
Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором відсотки, заявлена позикодавцем ТОВ «Веллфін» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за основними та додатковими процентами за користування позикою за період з 03.09.2016 року по 30.08.2019 року обґрунтовано залишена судом без задоволення та правильно застосувано вищезазначений правовий висновок про безпідставність вимоги про стягнення процентів за користування позикою поза межами дії кредитного договору.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.
Посилання в апеляційній скарзі на невірні висновки суду щодо вирішення питання про судові витрати також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки при вирішенні цього питання суд керувався принципом пропорційності розміру задоволених вимог, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та вірно визначив розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь позивача відповідно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог не спростовують, оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню  без задоволення, а  рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року було зупинено на час апеляційного провадження дію оскаржуваного рішення, однак враховуючи те, що апеляційна скарга ТОВ «ВЕЛЛФІН» залишена без задоволення, виконання заочного рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 11 грудня 2019 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення.
Заочне рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Поновити дію заочного рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 11 грудня 2019 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Дата складення повного тексту постанови - 28 квітня 2020 року.

Головуючий

Судді: