ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року	Львів	Справа № 607/23922/19 пров. № А/857/2357/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року в справі №607/23922/19 (суддя Подлісна І.М., час ухвалення 11 год. 03 хв., м. Тернопіль) за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Головне управління ДПС у Тернопільській області, про визнання дій протиправними та скасування постанов ,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача,- Головне управління ДПС у Тернопільській області, в якому просив: а) визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Кущака Василя Богдановича ВП №60101423 від 23 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 8847, 18 грн на підставі вимоги №Ф-20206-17У, виданої 13.11.208 Головним управлінням ДФС у Тернопільській області;
б) визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Кущака Василя Богдановича ВП №60101423 від 23 вересня 2019 року про арешт майна боржника.
Рішенням від 13 січня 2020 року Тернопільський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Постанову ВП№60101423 від 23 вересня 2019 року заступника начальника відділу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Кущака В.Б. про відкриття виконавчого провадження та постанову ВП№60101423 від 23 вересня 2019 року заступника начальника відділу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Кущака В.Б. про арешт майна боржника визнав протиправними та скасував.
Стягнув на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо порушення строків пред`явлення виконавчого документа - вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2018 до виконання, оскільки така набрала чинності 21.05.2019, а подана до виконання 24.05.2019, про що свідчить вихідний номер заяви на пред`явлення вимоги до виконання (вих. №2307/10-5/19-00-54-09/12788 від 24.05.2019). 
У тому, що в Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області дану заяву зареєстровано лише у вересня 2019 року у зв`язку з відсутністю спеціалістів, які здійснюють реєстрацію виконавчих документів до виконання, вини контролюючого органу немає.
Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних постанов з підстав пропуску податковим органом строку, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження», для пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
ОСОБА_1 правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 28 вересня 2019 року позивачем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60101423 від 23.09.2019 щодо примусового стягнення з ОСОБА_1 8847,18 грн заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені в користь ГУ ДФС у Тернопільській області на підставі вимоги №Ф-20206-17У, виданої 13 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Тернопільській області. Окремою постановою від 23 вересня 2019 року накладено арешт на все належне йому рухоме і нерухоме майно.
Відповідно до змісту оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №60101423 від 23.09.2019 вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-20206-17У видана 13 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Тернопільській області та вступила у законну силу (набрала чинності) 21.05.2019 року.
Вважаючи вказані вище постанови виконавчого органу протиправними з тих підстав, що виконавчий документ було пред`явлено до примусового виконання з пропуском встановленого законодавством строку, позивач оскаржив їх до суду.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що виконавчий документ - вимога про сплату боргу (недоїмки) - дійсно був поданий з порушенням встановленого законом строку пред`явлення до виконання, а тому відповідач у відповідності до п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний був повернути його стягувачу без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, рішень інших державних органів, які законом визнані виконавчими документами.
При цьому, нормами ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», яка встановлює вимоги до виконавчих документів, зазначено, що серед іншого такі повинні містити дату набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Матеріалами справи підтверджується, що до виконавчого органу для примусового виконання Головним управлінням ДФС у Тернопільській області була направлена вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Так, відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 ( зі змінами та доповненнями, надалі - Закон №2464-VI) така вимога у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилається податковим органом платникам єдиного внеску, які мають недоїмку зі сплати внеску (ч.4 ст.25 Закону №2464-VI).
Ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» також встановлено, що вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.
Вимога податкового органу про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.
З наведених вище правових норм слід дійти висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) набирає чинності після спливу десятиденного строку, наданого особі, яка має недоїмку зі сплати єдиного внеску, для: сплати суми недоїмки , штрафів, пені; оскарження в адміністративному чи судовому порядку; сплати узгодженої суми недоїмки. 
При цьому важливим є те, що цей десятиденний строк обчислюється з дня отримання вимоги. 
Так, суд першої інстанції поставив під сумнів зазначену у вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-20206-17У від 13.11.2018 дату набрання нею чинності - 21.05.2019, мотивуючи це тим, що така дата не відповідає дійсності, оскільки такі вимоги оскаржуються у десятиденний термін з моменту їх отримання, а тому піврічний термін вступу документа в законну силу не допускається.
Колегія суддів не погоджується з судом першої інстанції, оскільки такі твердження вважає лише припущеннями, які необґрунтовані жодними доказами. 
Суд першої інстанції не досліджував обставини отримання позивачем вимоги про сплату боргу (недоїмки), а тому не повинен ставити під сумнів ту дату, яка зазначена у виконавчому документі.  
Не входить в коло обов`язків і державного виконавця перевірка дати набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Беручи до уваги зазначену у вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-20206-17У дату набрання нею чинності - 21.05.2019, строк пред`явлення виконавчого документа до примусового стягнення обчислюється з наступного дня після набрання нею законної сили (чинності), тобто з 22.05.2019.
З наявної в матеріалах справи копії заяви про пред`явлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-20206-17У, колегія суддів вбачає, що така була подана до Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області 24.05.2019, про що свідчить вихідний номер заяви (вих. №3207/10-5/19-00/54-09/12788 від 24.05.2019). 
Відтак, беручи до уваги наведені обставини та докази в їх підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки)  №Ф-20206-17У від 13.11.2018 була пред`явлена до виконання в межах регламентованого ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» тримісячного строку. 
А тому в державного виконавця були відсутні підставі для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п.2 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно визнання судом першої інстанції протиправною постанови про відкриття виконавчого провадження  ВП №60101423 від 23 вересня 2019 року та її скасування.
Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув належної уваги, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення адміністративного позову в цій частині позовних вимог.
Оцінюючи правомірність винесення відповідачем постанови про арешт майна боржника ВП №30101423 від 23.098.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі ст. 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 1404-VIII визнано, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону № 1404-VIII у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

Частинами 1-3 ст. 56 Закону № 1404-VIII визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. 

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. 

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. 

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. 

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З аналізу змісту викладених норм Закону № 1404-VIII слід дійти висновку, що у разі якщо стягувач звертається до виконавця із заявою про примусове виконання рішення та зазначає рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, а також конкретне майно боржника виконавець в даному випадку діє згідно з приписами ч. 7 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника, та негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. 

При цьому на інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, тобто виявляє таке майно, здійснює його опис та накладає арешт.

Матеріалами справи підтверджується, що в заяві про примусове виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-20206-17У Головне управління ДФС у Тернопільській області не зазначило рахунків боржника у банках, інших фінансових установах, а також конкретного майна боржника, на яке він просить накласти арешт. А тому колегія суддів вважає, що у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови про накладення арешту на все майно боржника без його ідентифікації, оскільки такі заходи унеможливлюють визначення вартості майна та співмірності з розміром заборгованості, що підлягає примусовому стягненню.

Відтак, постанова про арешт майна боржника ВП №60101423 від 23.09.2019 винесена відповідачем без врахування наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження», а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до  ч.1 ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з`ясував обставини справи, порушив норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. А тому колегія суддів визнає правильним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити частково. 

Керуючись ст. ст.  243,   310, 315, 317, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити частково.
Скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року в справі №607/23922/19 та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника ВП №60101423 від 23.09.2019, винесену заступником начальника відділу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Кущаком В.Б., якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 07.05.2020.