Справа № 307/2901/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        10 червня 2020 року м. Ужгород

        Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,
з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 27 листопада 2018 року, ухвалене суддею Чопик В.В., повний текст рішення складено 30.11.2018, 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Свої вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мама  ОСОБА_3  після  смерті якої залишилося спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 . Оскільки на час смерті мами ОСОБА_3  він був інвалідом І-ї групи загального захворювання, тому отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна - житлового будинку в АДРЕСА_1 , а його брат ОСОБА_2  отримав  у спадщину  3/4 частини цього житлового будинку за заповітом, в якому він і проживає. 
Вважає, що заповіт, який складений його покійною мамою на його брата ОСОБА_2 , є недійсним, оскільки його мама по національності угорка, народилася в 1932 році у селі Поклоштелек, яке розташоване у Румунії. На початку 1940 року вся мамина сім`я переїхала на постійне місце проживання у м.Тячів, де мама навчалася у ліцеї для дівчат, що був при Тячівській реформаторській церкві з угорською мовою навчання. Після ліквідації ліцею у 1946 році радянською владою його мама у школу вже більше не ходила, а тому не навчилася читати і писати на українській чи російській мові. Маючи незакінчену середню освіту вона працювала різноробочою в колгоспі, потім 20 років на заводі «Зеніт» прибиральницею, а згодом вийшла на пенсію. За період роботи його мама навчилася лише розуміти українську мову, могла навіть збудувати просте побутове речення на українській мові, але прочитати текст на українській мові вона категорично не могла, що стверджує заповітом, який нею підписаний на угорській мові. Вважає, що заповіт ОСОБА_3 від 03.02.2011 складений з порушенням закону, оскільки її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, так як вона не розуміла змісту підписаного нею заповіту. 
Посилаючись на наведене, позивач просив визнати недійсним заповіт від 3 лютого 2011 року, за яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіла все своє майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який посвідчений державним нотаріусом Тячівського нотаріального округу, та скасувати свідоцтво про право па спадщину за заповітом, видане Тячівською державною нотаріальною конторою на 3/4 частини спадкового майна, а саме житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 .

Рішенням Тячівського районного суду від 27 листопада 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити. Вказує на те, що судом правильно взято до уваги його доводи щодо визнання заповіту недійсним, але суд неправильно його визнав нікчемним на підставі ч.1 ст.1257 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України суд може визнати заповіт недійсним чи частково недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з ч.4 ст. 1248 ЦК України якщо заповідач через вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Судом установлено, що ОСОБА_3 була неграмотна, вона не вміла читати і писати українською мовою, що позбавило її можливості ознайомитися із змістом правочину, який вона вчинила. Заповіт від 3 лютого 2011 року, складений його мамою ОСОБА_3 , є недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, тому що була порушена її воля.
       Окрім цього, судом неправильно застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки про існування заповіту від 3.02.2011 йому стало відомо тільки після звернення до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 . До суду з позовом про визнання заповіту недійсним він звернувся 29.11.2017, тобто у встановлений законом трирічний строк, а тому підстав для застосування строків позовної давності у суду не було.

Сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний заповіт, відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України, є нікчемним і підлягає скасуванню, оскільки заповідач ОСОБА_3 не читала українською мовою, а тому її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. Однак зважаючи на те, що позивач до суду звернувся з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки про оскаржуваний заповіт йому стало відомо 13 серпня 2014 року, а до суду із цим позовом він звернувся тільки через 3 роки 3 місяці і 10 днів, тому суд дійшов висновку про відмову у позові за спливом строку позовної давності. 

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів  погодитись не може, оскільки такого суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла  ОСОБА_3 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12 серпня 2014 року (а.с.11).

За життя ОСОБА_3 склала заповіт від 3 лютого 2011 року, яким все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_2 

Померлій ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 (а.с.193).

Зазначений заповіт був посвідчений 3 лютого 2011 року державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Дуйчак Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3-289, записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 , до його підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею в його присутності. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (а.с.58).

13 серпня 2014 року ОСОБА_1 подав до Тячівської державної нотаріальної контори заяву на прийняття обов`язкової частки у спадщині відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України. У цій заяві зазначив, що йому відомий зміст заповіту, посвідчений державним нотаріусом Тячівської держнотконтори Дуйчак Т.А. 03.02.2011 за реєстровим №3-289, від імені його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , і просив видати йому свідоцтво про право на спадщину на обов`язкову частку (а.с.179). 

19 лютого 2015 року позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з ј частини житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.205). 

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2015 за номером 33864962, за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної часткової власності на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.207). 

19 лютого 2015 року відповідачу ОСОБА_2 також було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з ѕ частин вказаного житлового будинку (реєстровий номер 2-415).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2015 за номером 33890707, за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на 3/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.215). 

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що заповіт від 3 лютого 2011 року був складений з порушенням вимог цивільного законодавства, оскільки волевиявлення заповідача ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, а тому просив визнати його недійсним відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України. 
У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно з ч.2 ст.1257 ЦК України  за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля – це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення – це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
       Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Так, неподання позивачем належних доказів на підтвердження факту не володіння спадкодавцем ОСОБА_3 українською мовою, вказує на недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції щодо недійсності (нікчемності) спірного заповіту є помилковими. 
       Посилання апелянта на те, що заповіт його мамою було підписано на угорській мові, також беззаперечно не стверджує ту обставину, що ОСОБА_3 на момент складання спірного заповіту не володіла українською мовою, оскільки ОСОБА_3 хоч і була по національності угоркою, однак з 1940 року і до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто 74 роки проживала на території України, тому розуміла, розмовляла та читала українською мовою.

Перевіривши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів доходить висновку, що складання спірного заповіту відбулося з додержанням вимог закону, оскільки заповіт було складено у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, за допомогою технічних засобів, який записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 , особу якої встановлено і дієздатність перевірено. Заповіт до підписання прочитано уголос заповідачем ОСОБА_3 (про що є запис у заповіті) і власноручно нею підписаний.

Доводи апеляційної скарги про те, що при посвідченні заповіту було порушено вимоги ч.4 ст. 1248 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки посвідчення заповіту при свідках, відповідно до зазначеної норми закону, має відбуватися у разі, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. У заповідача ОСОБА_3 були відсутні фізичні вади, які за станом здоров`я перешкоджали їй самостійно прочитати зміст заповіту.

       Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що загальні вимоги, які необхідні для чинності заповіту при його складанні та посвідченні, дотримано, а невідповідність спірного заповіту деяким вимогам щодо його форми (підпис заповідача на угорській мові) є формальними порушеннями, що не спростовують волевиявлення спадкодавця, а тому підстави для визнання його недійсним, відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, відсутні. Вказане свідчить про помилковість висновку суду першої інстанції щодо недійсності (нікчемності) спірного заповіту, у зв`язку з чим суд безпідставно відмовив у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. 

З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким у позові ОСОБА_1 слід відмовити, а його апеляційну скаргу задовольнити частково. 

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Тячівського районного суду від 27 листопада 2018 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2020 року.

       Суддя-доповідач :
Судді :