ПОСТАНОВА
Іменем України

04 червня 2020 року 
Київ
справа №803/3642/15
адміністративне провадження №К/9901/10664/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,
розглянув у попередньому судовому засіданні адміністративну справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року (головуючий суддя – Александрова М.А.)
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року (головуючий суддя – Онишкевич Т.В., судді: Дякович В.П., Іщук Л.П.)
у справі №803/3642/15
за позовом ОСОБА_1  
до військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
I. РУХ СПРАВИ
1. У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправними дії щодо нерозгляду його звернення від 22 вересня 2015 року та направлення для розгляду військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати військову прокуратуру Луцького гарнізону Західного регіону України розглянути звернення від 22 вересня 2015 року по суті.
2. У обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 вересня 2015 року звернувся до військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України з вимогою здійснити нагляд за дотриманням його прав на військове офіцерське звання. Проте листом його повідомлено про направлення звернення для розгляду до ІНФОРМАЦІЯ_1 за належністю.
3. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.
4. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ 
5. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 вересня 2015 року позивач, керуючись пунктом 5 частини першої статі 121 Конституції України, звернувся до військової прокуратури Луцького гарнізону з заявою про вжиття заходів у відповідності до чинного законодавства з метою припинення порушення прав на військове офіцерське звання та сприяння реалізації відновлення порушеного права на військове офіцерське звання з 29 травня 2014 року.
6. Листом від 25 вересня 2015 року відповідач повідомив, що відповідно до пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення Закону України «Про прокуратуру» прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадян або держави в суді. Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадян у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
7. На підставі статті 7 Закону України «Про звернення громадян» заяву позивача направлено для розгляду військовому комісару Волинського обласного військового комісаріату.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
8. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на дані правовідносини щодо службової діяльності військовослужбовців не поширюється порядок розгляду звернень громадян, встановлений Законом України «Про звернення громадян», а тому відповідач помилково посилався у своєму листі на статтю 7 даного Закону.
9. Визначені пунктом 5 частини першої статті 121 Конституції України функції прокуратури – нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержання законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами – збережені і уточнені в спеціальному законі «Про прокуратуру», а саме: прокуратура виконує дану функцію нагляду виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді. Оскільки позивач не відноситься до кола осіб, визначених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо яких прокурор здійснює представництво в суді інтересів, то відповідач не має повноважень для вирішення по суті заяви позивача від 22 вересня 2015 року.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
10.          Позивач у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.
11.          Відповідач повинен був застосувати положення пункту 5 частини першої статті 121 Конституції України і здійснити розгляд заяви в рамках реалізації функції нагляду за додержанням прав або направити заяву іншому органу прокуратури для розгляду по суті.
12.          Також зазначає що він як військовослужбовець має право звернутися на підставі Закону України «Про звернення громадян» з заявою щодо реалізації соціально-економічних та особистих прав, а тому посилання судів першої та апеляційної інстанцій, що підняті у заяві питання стосуються службової діяльності і на них не поширюються норми даного закону, є помилковими.
13.          У запереченнях на касаційну скаргу відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
14.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
15.          Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» (далі – Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
16.          Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.
17.          Звертаючись у вересні 2015 року до військового прокурора Луцького гарнізону, позивач обґрунтував свою заяву порушенням права на військове офіцерське звання та порушенням права на проходження військової служби на посадах офіцерського складу в Збройних Силах України.
18.          Таким чином дане звернення стосується службової діяльності військовослужбовця, а тому на нього не поширюється встановлений Законом №393/96-ВР порядок розгляду звернень (пропозицій, заяв і скарг) громадян, як правомірно було зазначено судами першої та апеляційної інстанцій.
19.          Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами (пункт 5 статті 121 Конституції України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
20.          Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VІІ).
21.          Відповідно до статті 1 Закону № 1697-VІІ прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією   функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
22.          На прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. На прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України (частини перша та третя статті 2 Закону № 1697-VІІ).
23.          Відповідно до пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 1697-VІІ прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.
24.          Статтею 23 Закону № 1697-VІІ передбачено що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
25.          Направляючи заяву позивача для розгляду військовому комісару Волинського обласного військового комісаріату, відповідач правомірно посилався на вимоги статті 23 та пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону № 1697-VІІ.
26.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки позивач не відноситься до кола осіб, визначених статтею 23 Закону № 1697-VІІ, щодо яких прокурор здійснює представництво інтересів в суді, то відповідач не має повноважень для вирішення по суті заяви позивача від 22 вересня 2015 року щодо вжиття заходів з метою припинення порушень прав позивача на військове офіцерське звання та сприяння у відновленні порушеного права.
27.          У обґрунтування касаційної скарги позивач посилався що відповідач під час розгляду його заяви від 22 вересня 2015 року повинен був застосувати положення Конституції України яка має найвищу юридичну силу, і реалізувати функцію нагляду за додержанням прав.
28.          Проте на час виникнення спірних правовідносин набрав чинності новий Закон України «Про прокуратуру», який визначає що нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, здійснюється виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді. 
29.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
30.          Відповідно до статті 343 КАС України   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
31.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2016 року у справі №803/3642/15 – без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду