Постанова
Іменем України
 
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 182/8614/15-ц

провадження № 61-9715св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Курило В. П. (суддя-доповідач),
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року у складі судді Тихомирова І. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода), за умовами якої банк надав відповідачу стоковий споживчий кредит в сумі 41 826,95 грн на строк 36 місяців з 23 січня 2015 року по 31 січня 2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
Відповідно до Генеральної угоди від 23 січня 2015 року відповідач зобов`язувався належним чином прийняти, використовувати і повернути банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти, комісії) у терміни, встановлені кредитним договором. 
 
Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, відносно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитом відсотків у встановленні кредитним договором терміни ОСОБА_1 не виконує, у зв`язку з чим у нього склалась заборгованість за кредитом, яка станом на 08 жовтня 2015 року становить 62 195,81 грн, з яких: 41 825,08 грн - заборгованість за кредитом, 
5 269,98 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 10 224,83 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 
4 875,92 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт 
від 23 січня 2015 року в сумі 62 195,81 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 41 825,08 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 5 269,98 грн; заборгованість по комісії за користування кредитом - 10 224,83 грн; штраф (фіксована частина) - 4 875,92 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.
 
Рішення суду мотивовано тим, що в супереч умовам Генеральної угоди, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, відносно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитом відсотків у встановленні кредитним договором терміни не виконує, у зв`язку з чим у нього склалась заборгованість за кредитом, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
 
Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та виходив із того, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм правову оцінку, ухвалив рішення яке відповідає вимогам закону.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
23 липня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не відмовляється від факту отримання коштів від позивача на придбання продукції у кредит. Але умови надання кредитних карт не є у повному розумінні кредитними договорами. Банк нав?язавши ОСОБА_1 укладення Генеральної угоди, об?єднав в один договір три різних договори, призначивши при цьому нові умови, у тому числі відсотки, штрафні санкції тощо, які не були визначені у попередніх договорах. Генеральна угода суттєво погіршує становище заявника. До жодних умов та правил надання продукту кредитних карт ОСОБА_1 не приєднувався, про що свідчить відсутність його підпису на цих Умовах. Генеральна угода є незаконною, та такою, що укладена з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем були застосовані несправедливі умови, зазначені в статті 11 вказаного Закону.

Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 
2017 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
 
У вересні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 рокуздійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 
2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається судами встановлено, що 23 січня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами: № SAMDN51000105621656 від 02 вересня 
2013 року, № DNY0F715241414 від 13 грудня 2012 року та 
№ DNAOFP24185146 від 13 грудня 2012 року була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт.
 
Згідно пункту 2.1 Генеральної угоди банк надав ОСОБА_1 строковий споживчий кредит в сумі 41 826,95 грн на строк 36 місяців з 23 січня 
2015 року по 31 січня 2018 року, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 
1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.
 
В свою чергу відповідач, починаючи з «1» по «25» число кожного місяця повинен сплачувати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 
1 517,48 грн.
 
Факт отримання та користування ОСОБА_1 кредитними коштами відповідачем не оспорювався.
 
У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32?го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 030,87 грн. 
 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 08 жовтня 
2015 року утворилась заборгованість у розмірі 62 195,81 грн, з яких: 41 825,08 грн - заборгованість за кредитом, 5 269,98 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 10 224,83 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 4 875,92 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.
 
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що в супереч умовам Генеральної угоди, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, відносно своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитом відсотків у встановленні кредитним договором терміни не виконує, у зв`язку з чим у нього склалась заборгованість за кредитом, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
 
Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:
 
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення Генеральної угоди) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів..
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
 
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
 
З поданих сторонами доказів судами попередніх інстанцій встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитними договорами: 
№ SAMDN51000105621656 від 02 вересня 2013 року, № DNY0F715241414 
від 13 грудня 2012 року та № DNAOFP24185146 від 13 грудня 2012 року, уклали 23 січня 2015 року Генеральну угоду, згідно пункту 2.1 якої банк надав ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 41 826,95 грн зі сплатою 1,5 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком повернення 
31 січня 2018 року.
 
У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32?го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 030,87 грн. 
 
Оскільки ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 23 січня 2015 року і має непогашену заборгованість за кредитом в розмірі 41 825,08 грн, процентами у розмірі 5 269,98 грн, а також несплачений штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 5 030,87 грн, то суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача вказаних сум у розмірі 52 125,93 грн. 
 
Разом із цим суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що умови Генеральної угоди від 23 січня 2015 року не передбачали комісії за неналежне виконання умов кредитного договору. 
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті http://privatbank.ua/rules. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати комісії.
 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України  «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. 
 
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 
1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
 
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
 
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. 
 
Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 156/205/17 (провадження № 61-33941св18), підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частини першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Отже, рішення суду першої та апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення комісії у розмірі 10 224,83 грн, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині. 
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 1 017,76 грн (розмір заявлених 
вимог - 62 195,81 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 
51 970,98 грн (83,56 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 1 218,00 грн (1 218,00 грн х 51 970,98 грн : 62 195,81 грн = 1 017,76 грн).
 
За таких обставин, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1 218,00 грн судового збору за подання позову підлягає зміні на 1 017,76 грн.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року в частині стягнення комісії за кредитним договором скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові в цій частині, а тому сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 220,27 грн та сплачений відповідачем судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 400,48 грн підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
У позові акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку комісії відмовити.
 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 
від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 218,00 грн судового збору змінити, зменшити суму судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у зв?язку з подачею позову з 1 218,00 грн до 1 017,76 грн.
 
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 220,27 грн та сплачений відповідачем судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 400,48 грн, а всього - 620,75 грн.
 
В іншій частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 

 
 
Головуючий	В. П. Курило    	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков    	
 	А. Ю. Зайцев    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. М. Коротун