Номер провадження: 22-ц/813/1561/20 
Номер справи місцевого суду: 522/22307/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
 
головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:            Дрішлюка А.І., 
Громіка Р.Д., 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Судакова Валерія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про стягнення безпідставно отриманого майна,-
В С Т А Н О В И В:
21 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» про стягнення безпідставно отриманого майна.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що  ОСОБА_1 проходив військову службу в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія». Під час проходження служби він втратив належне йому військове майно – кортик ВМСУ 2001р. №«Ж828» вартістю 1 318, 56 грн.. З метою відшкодування нанесеної втратою військового майна, позивач сплатив відповідачу 13 185,6 грн. з урахуванням коефіцієнту кратності 10. За фактом втрати кортика було відкрите кримінальне провадження. 
В подальшому втрачений кортик був знайдений, та переданий посадовим особам відповідача на зберігання до вирішення питання про речові докази, яким є знайдений кортик. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси зазначений кортик повернуто відповідачу. Таким чином, позивач вважає, що з цього часу відпали правові підстави для набуття відповідачем майна – грошових коштів у розмірі 13 185,6 грн., що є підставою для їх повернення.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
21 березня 2019 року до суду надійшла заява представника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», згідно якої він просив суд скасувати вищевказане заочне рішення суду та призначити справу до розгляду у загальному позовному провадженні.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2019 року заочне рішення від 28 лютого 2019 року скасовано, а справу призначено до розгляду в підготовчому засіданні.
26 червня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на його думку кошти в сумі 13 185,60 грн. були набуті відповідно до вимог чинного законодавства.
Сторони у судове засідання не з`явились, справу розглянуто за їх відсутності.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Судаков В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 20 травня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, що містяться у відзиві представника відповідача Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових  частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати (пункти 1, 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної ради України №243/95-ВР від 23 червня 1995 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин).
Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані, діями яких заподіяно шкоду  державі,  можуть добровільно відшкодувати її повністю або частково. Ці  особи за згодою командира (начальника) військової частини можуть відновити пошкоджене майно. Відшкодування шкоди натуральним рівноцінним майном не допускається в разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки тощо, які не можуть перебувати у власності громадян (пункт  6 цього Положення).
Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну розкраданням, марнотратством або втратою зброї та боєприпасів, оптичних приладів, засобів зв`язку, спеціальної техніки, льотно–технічного, спеціального морського і десантного обмундирування, штурманського спорядження, спеціального одягу і взуття, інвентарних речей та деяких інших видів військового майна, несуть матеріальну відповідальність у 2-10 – кратному розмірі вартості цього майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України (пункт 14 цього Положення). 
Переліком військового майна, недостача  або  розкрадання   якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до  його вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №880 від 02 листопада 1995 року, кортик підпадає під категорію холодна зброя  й належить до групи військового майна з кратністю «10». 
Частинами першої та другої статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 2016 року позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби в  Інституті Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» втратив належне йому військове майно – кортик ВМС України 2001р. №«Ж828» вартістю 1 318, 56 грн..
Пунктом два наказу начальника Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» №12 від 27 січня 2017 року на підставі пункту 14 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого постановою Верховної Ради №243/95-ВР від 23 червня 1995 року, капітана 3 рангу ОСОБА_1 притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності  на загальну суму 1 3185,60 грн..
З метою відшкодування шкоди, завданою втратою військового майна, позивач ОСОБА_1 сплатив відповідачу 13 185,6 грн. з урахуванням коефіцієнту кратності 10,  що підтверджується довідкою, виданою відповідачем №342 від 10 лютого 2017 року  (а. с. 5).
За фактом втрати військового майна позивач ОСОБА_1 притягався до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 413 КК України. Під час досудового слідства кортик був знайдений, долучений до матеріалів кримінального провадження, визнаний слідчим речовим доказом (а. с. 22).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року позивач ОСОБА_1 звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із дійовим каяттям на підставі статті 45 КК України. Однак, в цій ухвалі не було зазначено про долю речового доказу – кортика (а. с. 6).
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 25 квітня 2108 року по справі №521/11814/17 внесено виправлення до резолютивної частини ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року, а саме: «речові докази у справі: кортик ВМС України 2001р. № «Ж828» та присутнє спорядження до нього нижник та ремінь – повернути  Інституту Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» (а. с. 7). 
Отримання відповідачем зазначеного кортика доведено відповіддю військової прокуратури Одеського гарнізону від 15 січня 2019 року №293, доданими до нього постановою слідчого про визнання кортика речовим доказом, розпискою старшого викладача ОСОБА_2 про отримання кортика разом із спорядженням на зберігання (а. с. 21 – 23).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сплачена сума у розмірі 13 185,60 грн. є мірою притягнення позивача до підвищеною матеріальною відповідальністю за втрату майна належного державі, яка накладена наказом начальника Інститут Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» №12 від 27.01.2017р.. Оскільки наказ, за яким позивача було притягнуто до матеріальної відповідальності чинний, а тому сплачені кошти не є такими, що були безпідставно отриманими.
Посилання адвоката Судакова Валерія Валерійовича в інтересах позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що, оскільки кортик був повернутий, відповідач безпідставно набув майно за рахунок позивача, не приймаються до уваги, за таких підстав.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених  цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність правих підстав для повернення відповідачем, Інститутом Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія», безпідставно набутого майна, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Однак в судовому засіданні ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивач не довів належними, допустимими, достовірними  доказами те, що відповідач набув майно за його рахунок без правових підстав.
Так, обґрунтовуючи правові підстави позову, позивач ОСОБА_1 послався на положення статті 1212 ЦК України.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів  кондикційного зобов`язання.
              Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.
 Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондикція – це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно.
Таким чином, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення  або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення  на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що внаслідок втрати військового майна – кортика ВМС України 2001р. №«Ж828», позивач ОСОБА_1 був обґрунтовано притягнутий до матеріальної відповідальності на загальну суму 13 185,60 грн. на підставі законодавчого акту, тому повернення кортику  в подальшому не може вважатися безпідставністю набуття (збереження) відповідачем майна.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
   Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
  Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
  Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
  Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
  Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
  Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
  При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
  Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 
У абзаці 2 п. 11 постанови №14  Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Однак, в судовому засіданні не встановлено, що Інститут  Військово-Морських Сил Національного університету «Одеська морська академія» порушує позивача ОСОБА_1 й у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивача не підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. 
Інших правових доводів вимоги апеляційної скарги не містить.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і  Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03)  від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим  Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає. 
  В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Судакова Валерія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 20 травня 2020 року.        

Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький   

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік