ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20653/19                                                                     Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                                 Оксененка О.М.,
суддів:                                                       Лічевецького І.О.,
                                                            Мельничука В.П.,

При секретарі:                               Пономаренко О.В.,

За участю позивача:                            ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Цетрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства;
- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути його заяву особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Позов обґрунтовано тим, що рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. 
При цьому, позивачем зазначено, що він є особою без громадянства, народився та проживав на території Латвійської Республіки, що підтверджується паспортом громадянина іноземної держави Латвійської Республіки, втім перебуває за її межами, через систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги – задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено питання легальності перетину ним Державного кордону України, а доводи стосовно добровільного перетину 18.10.2014 території України авіасполученням не відповідає дійсним обставинам справи.
Вказує, що він, прибувши на територію України здійснював у Луганській області захист незалежності і територіальної цілісності України в якості добровольця. У подальшому, у серпні 2016 року позивач був позаштатним радником мера м. Дрогобич Львівської області у зустрічі з представниками і депутатами Сейму Латвійської Республіки.
За весь час знаходження на території України до моменту його затримання влітку 2017 року апелянт не був обізнаний про те, що він перебуває у розшуку.  
З огляду на вказані обставини, апелянт вважає, що після повернення його до Латвійської Республіки його буде піддано кримінальній відповідальності та він стане жертвою переслідувань за факт перебування у добровольчих батальйонах на території України, тому вказане свідчить про дійсні причини отримання статусу біженця. 
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, пояснення позивача, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, особа без громадянства ОСОБА_1 , прибув в Україну та у подальшому звернувся до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 01.10.2019 №263, позивачу проінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19 на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої    статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19, так як позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно, тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.
Відповідно, вимога позивача про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від попередньої, підстав для задоволення якої суд не знайшов.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає    Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі – Закон №3671-VI).
Згідно з положеннями п. 1 статті 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
За правилами частини другої статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У силу вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно доКримінального кодексу України    належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої    статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Статтею 7 Закону №3671-VI визначено вимоги до оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону №3671-VI).
Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У силу частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
У силу вимог п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до матеріалів особової справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місто Рига Латвійської Радянської Соціалістичної Республіки, неодружений, освіта середня, сповідує християнство, має статус негромадянина Латвійської Республіки, авіасполученням перетнув державний кордон України 18.10.2014. 
14 лютого 2018 року позивач через адміністрацію Київського СІЗО №13 звернувся з заявою - анкетою про надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні.
У вказаній заяві-анкеті та під час проведених співбесід від 12.02.2019 та 06.05.2019 позивач повідомив, що причиною виїзду з Латвії є небажання повертатися до країни походження, оскільки його чекає дискримінація за національною ознакою, а саме утиски його соціально-економічних прав. Також у заяві було зазначено, що позивач побоюється зазнати переслідування через його участь у військовому конфлікті на Сході України, оскільки за словами позивача такі дії є каральними у Латвійській Республіці.
Так, позивач наголосив на тому, що після прибуття до України у період з 18.10.2014 по 17.06.2015 він брав безпосередню участь в антитерористичній операції (бойових діях) в районі проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, що підтверджується довідкою командиром військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 17.06.2015 №2141. Після завершення участі у вказаних вище заходах позивач проходив реабілітацію у місті Трускавець, у подальшому постійно проживав у місті Києві.
У той же час, у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України звернуто увагу на те, що ОСОБА_1 залишив країну громадянської належності та перетнув кордон з Україною 18.10.2014, втім за захистом звернувся лише перебуваючи у Київському СІЗО - 14.02.2018, тобто через три з половиною роки після в`їзду в Україну. 
Крім того, відповідачем наголошено, що ОСОБА_1 приймав участь в Антитерористичній операції до 2015 року та перебуваючи у місті Києві останній міг звернутись до міграційної служби, що свідчить про безпідставність доводів щодо звернення позивача з заявою про визнання біженцем вчасно, а тривалий строк між виїздом заявника з країни громадянської належності та датою звернення за захистом може свідчити про відсутність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди.
Також, Державною міграційною службою Україниу висновку вказано, що важливим показником, який може свідчити про відсутність у позивача побоювання зазнати незаконного переслідування є те, що він звернувся за міжнародним захистом лише після його затримання правоохоронними органами України у зв`язку з перебуванням його у міжнародному розшуку.
Дійсно, відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23.06.2017 у справі №760/10965/17 співробітниками Департаменту контррозвідки Служби безпеки України 21.06.2017 складено протокол про затримання ОСОБА_1 відповідно до статей 208, 582 Кримінально-процесуального кодексу України, який згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу значиться в міжнародному розшуку. 
Вказаний міжнародний розшук був ініційований компетентними органами Латвійської Республіки для притягнення позивача до кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, оскільки згідно рішенням Ризької судової колегії у кримінальних справах від 30.04.2014 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки та останньому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 8 років без конфіскації майна.
При цьому, частина третя статті 253.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки (незаконне виготовлення, придбання, зберігання, перевезення та пересилання наркотичних та психотропних речовин з метою їх реалізації) відповідає злочину, який передбачено частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України та є екстрадиційним відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України, оскільки передбачає покарання на строк більше одного року позбавлення волі. 
Вказані обставини, на думку Державної міграційної служби України, свідчать про те, що позивач не бажає повертатися до Латвії лише через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Латвії, а не через наявність обґрунтованих побоювань переслідування чи серйозної шкоди по конвенційним ознакам, за якими особу може бути визнано біженцем, або визнано особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно абзацу 2 пункту першого    статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»    особа, яка вчинила злочин не політичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до    Кримінального кодексу України    належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до пункту 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.
У той же час, екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. Створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.
У силу вимог положень пункту 13 частини першої    статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»    та статті 15    Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС №2011/95/ EU «Про стандарти визначення громадян третіх країн або осіб без громадянства в якості бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і про зміст міжнародного захисту», кваліфікуючою ознакою для додаткового захисту є серйозна шкода у вигляді: смертної кари або виконання вироку про смертну кару; тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; серйозної і індивідуальної загрози життю в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Отже, виходячи з аналізу обставин справи, правові підстави для легалізації позивача на території України        у якості біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відсутні.
При цьому, повідомлення позивача про його утиски та дискримінацію як негромадянина у Латвійській Республіці не можуть розцінюватися як переслідування та не можуть бути підставою для надання позивачу статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту, оскільки негромадяни Латвії знаходяться під захистом держави Латвії, у тому числі за кордоном, а також користуються більшістю інших прав, зокрема можуть вільно проживати на постійній основі в іншій країні, зберігаючи всі права і привілеї негромадянина Латвії, і можуть повернутися до Латвії в будь-який час. 
Посилання апелянта на систематичне порушення прав людини щодо нього та страх ув`язнення відповідно до статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, який передбачає відповідальність за участь у збройних конфліктах, що відбуваються за межами території Латвійської Республіки, є неприйнятними, оскільки як було вірно зазначено відповідачем, 12 лютого 2015 року набули чинності зміни до Кримінального кодексу Латвійської Республіки у частині відповідальності за незаконну участь у збройному конфлікті. 
Зокрема, Кримінальний кодекс Латвійської Республіки доповнено статтею 77.1 згідно якої особа, яка здійснить незаконну участь у збройному конфлікті, тобто активну участь у збройному конфлікті за межами Латвійської Республіки, яка спрямована проти територіальної цілісності і політичної незалежності держави чи іншим чином суперечить міжнародним правовим зобов`язанням Латвійської Республіки, не дотримуючись нормативних актів або міжнародних договорів, обов`язкових для Латвійської Республіки, карається позбавленням волі на строк до десяти років з випробувальним наглядом строком до трьох років.
Втім, інформації щодо розшуку позивача правоохоронними органами Латвії за обвинуваченням згідно статті 77.1 Кримінального кодексу Латвійської Республіки, матеріали справи не містять.
При цьому, у Кримінальному кодексі Латвійської Республіки відсутнє покарання у вигляді смертної кари, тому будь-які ризики для заявника у цьому випадку відсутні. 
Крім цього, згідно з інформацією, яка міститься у відкритих джерелах у Латвійській Республіці відсутній збройних конфлікт не міжнародного чи міжнародного характеру, що також виключає можливість для позивача бути підданим серйозній шкоді у цій частині. 
З огляду на вказане, позивачем не спростовано фактів відсутності обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками, що містяться у статті 1 розділу А Конвенції про статус біженців 1951 року, пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Крім того, позивачем не наведено жодних обставин, які    б вказували    про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.
Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 13.09.2019 №312-19, та як наслідок вимога про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, також не підлягає задоволенню, як похідна від попередньої, у задоволення якої було відмовлено.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук