Номер провадження: 22-ц/813/1258/20 
Номер справи місцевого суду: 495/2828/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.05.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради, адреса: вул. Леніна, 56, м. Білгород-Дністровський Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, просить суд: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_2 . 
Відповідач ОСОБА_2 – її колишній чоловік, шлюб з яким було розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 25.07.2014 року. 
Інші відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – її сини. 
Вказує, що вона зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідачі лише зареєстровані, проте не проживають. 
ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_3 . 
У грудні 2014 року, місце проживання її неповнолітнього сина було визначено за місцем проживання батька ОСОБА_2 . 
Проживати за вказаною адресою відповідачі почали ще влітку 2013 року, але виписатися з належного їй житлового приміщення та зареєструватися за даною адресою у добровільному порядку вони відмовляються. 
Наявність реєстрації відповідачів у квартирі АДРЕСА_2 потребує її додаткових матеріальних безпідставних витрат: у зв`язку з відсутністю лічильників позивач вимушена сплачувати за користування мережею водопостачання за кількістю зареєстрованих осіб, таким же способом проводить оплату за вивіз сміття. 
Вказує, що вказані вище невиправдані матеріальні витрати порушують її права як власника, передбачені ст. ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 150,155 ЖК України, згідно яким вона має право на користування, володіння та розпорядження своїм майном, що є непорушним. 
Окрім цього, згідно мирової угоди, яка затверджена ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30.03.2016 року, ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок перереєструватися за адресою, де він мешкає.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині рішення змінити, визнавши ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом зі своєю родиною, а тому є таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
У судове засідання, призначене на 07 травня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи. Від сторін у справі заяв про відкладення справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 травня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення оскаржується тільки в частині вирішення питання про позбавлення права користування відповідачем ОСОБА_4 , а тому перегляду підлягає лише в цій частині.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що дійсно на підставі договору дарування, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 набули право власності в рівних долях на 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_4 .
У відповідності до виписки з домової книги для реєстрації громадян, проживаючих у будинку АДРЕСА_4 , за вказаною адресою зареєстровані з 15 березня 2001 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та з моменту народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Неповнолітній ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
В той же час, позивач вказувала, що відповідач ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 25 липня 2014 року, а відповідач ОСОБА_4 є її рідним сином.
Вказані обставини не заперечуються сторонами по справі, визнаються відповідачами, а тому у сенсі розуміння ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
У відповідності до акту від 20 березня 2018 року, складеного та підписаного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 повідомлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 дійсно не мешкають за адресою: АДРЕСА_4 , з літа 2013 року. 
Вказані вище особи засвідчують саме факт відсутності відповідачів за адресою реєстрації.
Таким чином, посилаючись на зазначений акт, позивач, використовуючи його в якості єдиного доказу відсутності проживання відповідачів за місцем реєстрації, та вказуючи на норми права щодо захисту належного їй права власності, стверджувала, що відповідачів необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачами були надані їх письмові відзиви проти позову від 23.05.2018 року.
В якості обґрунтування свого відзиву, відповідачем ОСОБА_4 було приєднано копію заперечень ОСОБА_1 по справі № 495/6241/14-ц, копію свідоцтв про народження та свідоцтва про шлюб та копію заяви про звернення до Білгород-Дністровського ВП ГУНП із заявою від 02.05.2018 року з приводу не допуску відповідача ОСОБА_4 та його дружини з дитиною до будинку за місцем реєстрації.
Задля повного та об`єктивного розгляду справи, за клопотанням відповідачів, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які вказали на наявність конфліктних відносин між позивачем як власником житла та відповідачами з приводу його користування останніми, що виявилось в активних формах перешкоджання проживання відповідачів у спірному житлі, заміні дверних замків та відмови у наданні ключів від них, висловлення погроз щодо виселення з житла та звинувачень щодо викрадення майна. Також свідки підтвердили факт повернення відповідачів – сина ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до спірного житла за згодою власника (за її запрошенням), а саме ОСОБА_8 восени 2017 року разом з сім`єю та проживання у спірному житловому приміщенні до січня 2018 року, коли позивач змінив дверні замки та відмовив в наданні доступу до будинку, та ОСОБА_9 у серпні 2017 року у зв`язку із стаціонарним лікуванням його батька та проживання у спірному житлі до листопада 2017 року.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Суд першої інстанції вірно поставився критичного до наданого в якості доказу акту про не проживання відповідачів у належному позивачу приміщенні, оскільки вказаний акт складено особами, якими не зазначено, з яких джерел їм стало відомо про факт не проживання та відсутності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 , крім того, ОСОБА_1 виступає заінтересованою особою у вказаному акті, з нього не можливо встановити чи не переривався строк тимчасової відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні, тобто в акті відсутні належні та допустимі докази, в обґрунтування яких їх застосовано позивачем.
Таким чином, суд першої інстанції правильно погодився з ствердженнями відповідачів про відсутність правового або юридичного підґрунтя вказаного акту.
Стосовно позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вірно дійшов до наступного.
Матеріалами справи встановлено свідоме перешкоджання проживання відповідача ОСОБА_4 за місцем його реєстрації, що підтверджується заявою останнього до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, де відповідач вказав, що його мати ОСОБА_1 не допускає його проживати разом з сім`єю за адресою реєстрації, не допускає до особистих речей.
Вказане підтвердив в судовому засіданні й свідок ОСОБА_7 .
В той же час, з матеріалів справи вбачається законні підстави реєстрації відповідача як члена сім`ї власника за адресою: АДРЕСА_1 , після отримання в дар вказаної квартири його батьками.
Відповідно до постанови Верховного Суду України по справі №621/795/17 від 27 грудня 2018 року вказано, що суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що факт не проживання відповідача у спірному будинку понад один рік обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним позивачу житлом.
У тексті оскаржуваного рішення йшлось про перешкоджання матір`ю проживанню у належному їй будинку, зміні замків вхідних дверей, вчинення сварок, вселення квартирантів.
Таким чином, по суті вказаної вище постанови ВСУ, наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Згідно п.10 постанови Пленуму ВСУ від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням" (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. 
В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. 
Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу.
Таким чином, приймаючи до уваги зазначені в показаннях свідків обставини та наведені вище правові позиції Верховного Суду, існування факту наявності перешкод у користуванні житлом з боку його власника, та законна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку, призводить суд до обґрунтованих висновків, щодо неправомірності визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , а отже позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволені бути не можуть.
Посилання позивача на умови мирової угоди, в яких відповідач ОСОБА_2 зобов`язався зняти з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є необґрунтованим, оскільки дані вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, порушують права неповнолітнього сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 , оскільки вказані особи не були залучені до участі у справі, так само як і не було залучено обов`язково Орган опіки та піклування, таким чином їх батьки не мали право вирішувати житлове питання своїх дітей без законних на те підстав. 
Вказана правова позиція також узгоджується з висновками Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №592/1521/17 .
З приводу позовних вимог про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, то рішення суду в цій частині ніким не було оскаржено, а тому перегляду не підлягає.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові стосовно ОСОБА_4 не відповідає вимогам закону, є неспроможними. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18 травня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дрішлюк