Номер провадження: 22-ц/813/4342/20 
Номер справи місцевого суду: 500/5901/17
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення  заборгованості за договором позики

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 році, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому після уточнень (а.с. 2-5, 84-85), просив суд винести по справі рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошові кошти в доларах США, в еквіваленті в гривнах за курсом НБУ на момент прийняття рішення судом, а саме:
-грошовий борг за договором позики від 05.12.2014 року в сумі 3090 доларів США;
-відсотки за прострочку виконаного грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі 385 доларів США;
-судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 817,92 грн. та на правову допомогу у розмірі 4000 грн. 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення  заборгованості за договором позики – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 25 лютого 1998 року, місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24 липня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_2 ), у погашення заборгованості за договором позики від 05 грудня 2014 року грошову суму у загальному розмірі 92 414,85 (дев`яносто дві тисячі чотириста чотирнадцять гривень вісімдесят п`ять копійок ) грн., з якої – 82 176, 08 грн. – сума позики, 10 238, 77 грн. - сума відсотків. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 25 лютого 1998 року, місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ), на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24 липня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_2 ), судовий збір у розмірі 817,92 (вісімсот сімнадцять гривень дев`яносто дві копійки).
Стягнуто  з ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 25 лютого 1998 року, місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ), на користь держави судовий збір в сумі 106, 22 (сто шість гривень двадцять дві копійки) грн.
Додатковим рішенням цього ж суду від 07 жовтня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення – задоволено. 
Ухвалено додаткове судове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 25 лютого 1998 року, місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_1 ), на користь  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24 липня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації фізичної особи: АДРЕСА_2 ) витрати, пов`язані з наданням професійної правової допомоги у розмірі 4 000,00 (чотири тисячі) грн.
В іншій частині заявлених вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду від 25 квітня 2019 року,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, як недоведених. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 28.05.2020 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, з огляду на таке.
       Так, судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якому позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 3 090 доларів США з умовою повернення строком до 05.01.2015 року, про що свідчить оригінал розписки (а.с.60).
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , районний суд виходив з того, що позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , як позичальника слід задовольнити. Разом з тим, у задоволенні вимог про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 – чоловіка позичальника, слід відмовити, оскільки той факт, що грошові кошти було отримано для задоволення сімейних потреб, суду доведено не було.
Апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Припиняється зобов`язання частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України).
Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судовим розглядом справи встановлено, що 05.12.2014 року між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір грошового займу, відповідно до якого ОСОБА_1 взяла у нього у борг грошові кошти у сумі 3 090 доларів США, які вона зобов`язалась повернути у строк до 05.01.2015 року, у зв`язку з чим надала йому розписку від 05.12.2014 року, яка була власноруч нею підписана. 
Також матеріалами справи встановлено, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , як позичальника, суми позики та відсотків за прострочення повернення суми позики. 
Разом з тим, апеляційний суд не може погодитися із висновком суду щодо стягнення цього боргу в національній валюті. 
Так, звертаючись до суду із позовом, який в подальшому ОСОБА_2 було уточнено (а.с. 84-85), він просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь грошовий борг за договором позики від 05.12.2014 року в сумі 3090 доларів США та відсотки за прострочку виконання грошового зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі 385 доларів США, посилаючись на те, що згідно розписки від 05.12.2014 року ОСОБА_1 взяла у борг у позивача грошові кошти в сумі 3090,00 доларів США терміном до 05.01.2015 року. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що в оскаржуваному нею рішенні, суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши борг в національній валюті, що не узгоджується із вимогами Закону та не відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц.
Так, у вказаній Постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у частині четвертій статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм, Велика Палата зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про необхідність зазначення в судовому рішенні, про стягнення суми боргу, зазначеного в розписці у доларах США, із перерахунком вказаної суми у гривнях за офіційним курсом НБУ, є помилковими. 
Також, апеляційний суд не може погодитися із висновками суду у частині визначення 3 % річних у гривні , з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року N 6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд не може погодитися із висновком місцевого суду про стягнення з відповідача нарахованих 3 % річних саме в національній валюті. 
Отже, у зв`язку з неповерненням відповідачкою ОСОБА_1 суми позики, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про стягнення з неї на користь позивача суми позики у розмірі 3090 доларів США та відсотків у розмірі 385 доларів США. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно установив, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, однак зробив необґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у національній валюті, а не в валюті визначеній договором.
Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
       Разом з тим, інші доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Так, у доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 також посилається на те, що під час судового розгляду, її представник заперечуючи проти позовних вимог в заявленому розмірі, вказував, що відповідачка повернула частку боргу в сумі, еквівалентній 1000 доларам США, передавши їх позивачеві через ОСОБА_5 , яка була одним з двох свідків при написанні розписки. З метою підтвердження цієї обставини, її представником було заявлено клопотання про виклик та допит в судовому засіданні цього свідка, однак суд безпідставно відмовив в його задоволенні, тим самим допустивши неповноту дослідження обставин. 
Проте апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними, з огляду на те, що факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.07.2018 року, справа № 143/280/17, номер провадження 61-33033св18.
При цьому також, апеляційний суд зауважує, що наявність у позивача боргового документа та відсутність у відповідача розписки про одержання позикодавцем суми позики частково або в повному обсязі свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України, є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, враховуючи, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, є підстави, встановлені статтею 376 ЦПК України для його часткового скасування судом апеляційної інстанції. 
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 квітня 2019 року в частині стягнення заборгованості за договором позики від 05 грудня 2014 року у загальному розмірі 92 414,85 грн., з якої – 82 176, 08 грн. – сума позики, 10 238, 77 грн. - сума відсотків – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 25 лютого 1998 року, місце реєстрації фізичної особи:  АДРЕСА_1 ), на користь  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області 24 липня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації фізичної особи:  АДРЕСА_2 ), у погашення заборгованості за договором позики від 05 грудня 2014 року грошову суму у загальному розмірі 3475,00 (три тисячі чотириста сімдесят п`ять) доларів США, з якої: 3090,00 доларів США – сума позики та 385 доларів США – 3 % річних. 
В інші й частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 05.06.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 О.С. Комлева

                                                                С.М. Сегеда