УХВАЛА

07 травня 2020 року 
Київ
справа №240/12257/19
адміністративне провадження №К/9901/11515/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача – Білак М.В.,
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,
перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року та ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №240/12257/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :
Позивач звернувся з позовом в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 29 серпня 2019 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити таку індексацію.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року позовні вимоги задоволено. 
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору у розмірі визначеному законодавством.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2020 року, апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України повернуто заявнику, у зав`язку з неусуненням недоліків.
Не погоджуючись із зазначеними ухвалою суду апеляційної інстанції та рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Верхового Суду з касаційною скаргою.
У поданій касаційній скарзі скаржник, з посиланням на неправильне застосування судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та  ухвалу апеляційної інстанції, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” і статті 13 КАС України, оскарження судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Верховний Суд, під час розгляду матеріалів касаційної скарги, поданої на процесуальну ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2020 року, констатує таке.
Відповідач утримується за рахунок Державного бюджету України, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів, якими можна було б забезпечити сплату судового збору, а отже обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з Державного бюджету України та відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору суб`єктами владних повноважень, не є підставою для відстрочення сплати судового збору до прийняття рішення за наслідками перегляду справи. 
Таким чином, Верховний Суд погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, що підстави для відстрочення судового збору відсутні.
За змістом частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень з питань повернення заяви позивачеві (заявникові), поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування єдиної правозастосовної практики.
Водночас аналіз оскаржуваного судового рішення та доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку про те, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики з питань застосування відповідних норм права, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Отже, зміст вказаних норм та проведений аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у розглядуваному випадку обставин, наведених у підпунктах “а”-“в” пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 
Щодо вимоги скасування рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року, Суд звертає увагу скаржника на положення частини першої статті 327 КАС України, відповідно до якого, учасники справи мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції лише після апеляційного перегляду справи. 
Як вбачається із матеріалів справи, зазначене рішення не було переглянуте судом апеляційної інстанції.
На підставі викладеного, керуючись статтею 333 КАС України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 січня 2020 року та ухвалу Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №240/12257/19.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду