ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/89/20 Справа № 422/2901/12 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, –

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі – ПАТ КБ “ПриватБанк”, банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовна заява мотивована тим, що 13.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNKMAK00000264, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 28 704,95 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за сумою кредиту строком до 12.09.2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк і ОСОБА_1 13.09.2007 року уклали договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в заставу автомобіль, марки Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить їй на праві власності.

Позивач свої зобов`язання виконав, кредит надав, відповідач ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконала, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого у неї станом на 18.01.2012 року утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 27 227,94 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 17 579,93 доларів США; заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 5 309,74 доларів США; заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в розмірі 801,85 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 3 536,42 доларів США. Оскільки відповідач добровільно не здійснювала погашення заборгованості, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNKMAK00000264 від 13.09.2007 року звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ “ПриватБанк” з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ “ПриватБанк” повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” судові витрати по справі.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2012 року позовні вимоги задоволено частково.

Судом в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 13.09.2007 року № DNKMAK00000264 у сумі 27 227,94 доларів США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 19.01.2012 року – 217 551, 24 грн., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником договірних зобов`язань за кредитним договором у банку виникло право вимагати дострокового погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави. Стосовно визначеного позивачем способу звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям зазначеного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу, суд зробив висновок, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд не уповноважений на видачу доручення банку від імені позичальника на реалізацію майна.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що у позові банк визначив спосіб реалізації заставленого майна, що відповідає як договору застави, так і чинному законодавству. Апеляційний суд не надав оцінки доводам ОСОБА_1 про наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 року у іншій цивільній справі № 0417/2836/2012 про звернення стягнення на предмет застави – автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , оскільки на час ухвалення рішення, що оскаржується, зазначене рішення суду не набрало чинності та не було виконане. 14.04.2016 року це рішення скасовано.

Також апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що в неї відсутній предмет застави, враховуючи, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції автомобіль знаходився у власності відповідача. Крім того, відповідно до статті 27 Закону України “Про заставу” застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Таким чином, ця обставина не перешкоджає в судовому порядку звернути стягнення на предмет застави з огляду на наведені вимоги чинного законодавства та умови укладених між сторонами договорів (кредитного та застави).

Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.11.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предмет застави продано банком за дублікатом документів на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 року у справі № 0417/2836/2012. Відповідно до довідки-рахунку від 03.03.2013 року № 390408 грошові кошти від продажу автомобіля в сумі 68 000,00 грн. не зараховано одразу на погашення кредиту, а зараховано лише через 12 місяців після продажу автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

У відповідності до вимог ст. 417 ЦПК України,вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов”язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Постановою Верховного Суду від 10.10.2018 року визначено, що при новому розгляді апеляційному суду необхідно встановити, згідно з яким рішенням суду 08 серпня 2013 роу в Дніпропетровському центрі ДАІ №1201 відбулась перереєстрація спірного автомобіля Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , у зв”язку з видачею дубліката свідоцтва про реєстрацію представником ПАТ КБ “ПРИВАТБАНК” та його подальша перереєстрація 03 квітня 2014 року в Дніпропетровському центрі №1203 за ОСОБА_2 . Також суду необхідно встановити, чи зараховані банком грошові кошти від реалізації автомобіля, який був предметом застави, у погашення кредитної заборгованості відповідача та у якому розмірі.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 13.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством “ПриватБанк” (далі – ЗАТ “ПриватБанк”), правонаступником якого є ПАТ КБ “ПриватБанк”, та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNKMAK00000264, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 28 704,95 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.09.2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 надала в заставу банку автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить їй на праві власності.

В порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за нею, станом на 18.01.2012 року, утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 27 227,94 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 17 579,93 доларів США; заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 5 309,74 доларів США; заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в розмірі 801,85 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 3 536,42 доларів США.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із невиконанням позичальником договірних зобов`язань за кредитним договором у банку виникло право вимагати дострокового погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави. Стосовно визначеного позивачем способу звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям зазначеного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу, суд зробив висновок, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд не уповноважений на видачу доручення банку від імені позичальника на реалізацію майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилом частини першої статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України “Про заставу” заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України “Про заставу”).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

За змістом частин шостої та сьомої статті 20 Закону України “Про заставу” звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п`ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Правовий режим й правове регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначається Законом України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно із системним аналізом ведених норм права звернення стягнення на предмет застави у випадку невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, здійснюється заставодержателем у позасудовий чи судовий спосіб.

У частині першій статті 25 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень” встановлено, що обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

За змістом частини першої статті 27 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

За приписами частин другої та третьої статті 28 Закону України “Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень”, якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що предмет застави – автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль – B, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , продано банком за дублікатом документів на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 року у справі № 0417/2836/2012, колегія суддів не приймає до уваги, як безпідставні.

Як установлено колегією суддів, 29.02.2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено заочне рішення, яким було в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет застави – автомобіль HONDA, модель Jazz, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий, № кузова НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ “Приватбанк” з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу вказаного автомобіля зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ. Ухвалою суду від 12.05.2016 року дане заочне рішення було скасовано та справа розглядалася у загальному порядку. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ “Приватбанк” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави було відмовлено, провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ “Приватбанк” до ПАТ “Акцент-Банк” було закрито, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ “Приватбанк”, ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення сплаченої за автомобіль суми та відшкодування моральної шкоди було відмовлено. Дане рішення набрало законної сили. Цим рішенням було встановлено, що 03.04.2014 року автомобіль HONDA, модель Jazz, рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий, № кузова НОМЕР_3 , що належав на праві власності ОСОБА_1 , було перереєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку ВІА 390408 від 03.03.2013 року, автомобіль було знято з обліку та реалізовано банком на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2012 року.

Крім того, апеляційним судом установлено, що постановою Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 202/92/17 за заявою ОСОБА_1 про поворот виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.02.2012 року було установлено, що спірний автомобіль було реалізовано в порядку виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2012 року у справі за позовом ПАТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, доводи заявника в апеляційній скарзі про те, що спірний автомобіль не міг бути реалізований на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2012 року, є безпідставними та спростовуються обставинами, які встановлені судами та які не впливають на законність судового рішення.

Доводи апелянта про те, що звернення стягнення на предмет застави за відсутністю у неї цього предмета застави є безпідставним, так як згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 06.09.2014 року спірний предмет застави зареєстровано згідно довідки-розрахунку ВІА № 682580 від 08.08.2014 року за ОСОБА_3 (т.1 а.с.177), колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до зазначеної довідки, на час ухвалення рішення судом першої інстанції (станом на 21.06.2012 року), автомобіль знаходився у власності відповідача. Крім того, відповідно до ст. 27 Закону України “Про заставу” застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Таким чином, ця обставина не перешкоджає в судовому порядку звернути стягнення на предмет застави з огляду на вищевказані вимоги діючого законодавства та умови укладених між сторонами договорів (кредитного та застави).

При формуванні розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DNKMAK00000264 від 13.09.2007 року станом на 18.01.2012 року, банком було зазначено, що заборгованість перед позивачем утворилась в розмірі 27 227,94 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 17 579,93 доларів США; заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 5 309,74 доларів США; заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в розмірі 801,85 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 3 536,42 доларів США.
На виконання ухвали суду апеляційної інстанції від 05 лютого 2019 року про витребування доказів було надано розрахунок заборгованості, виписку по особовому рахунку № НОМЕР_4 та меморіальні ордери, якими підтверджено наявність заборгованості у відповідача перед позивачем станом на 18.01.2012 року в розмірі 27 227,94 долари США (т.2а.с.129-159). 
Крім того, при формуванні розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № DNKMAK00000264 від 13.09.2007 року банком було враховано суму в розмірі 7 103,53 доларів США, яка була отримана від реалізації автомобіля та зарахована 03.03.2014 року, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_4 та меморіальними ордерами, які були надані АТ КБ “ПриватБанк” на вимогу апеляційного суду. 
Зазначене підтверджує те, що Банком було звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення саме заборгованості ОСОБА_1 та отримані від реалізації предмету застави кошти були зараховані у погашення кредитної заборгованості відповідача. 

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідач, заперечуючи проти наданих суду доказів, проти розміру заборгованості визначеної станом на 18 січня 2012 року, не надала суду належних доказів у спростування зазначених заперечень, а саме відповідний контррозрахунок щодо заборгованості за спірний період, не звернулась до суду апеляційної інстанції з обґрунтованим клопотання про призначення у справі відповідної судової експертизи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко