ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4424/20 Справа № 179/795/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєва Л.О.
                за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом  ОСОБА_1 до Мар”ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну частку (пай) по праву спадкування
за апеляційною скаргою  Сільськогосподарського кооперативу “Україна”
на  рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на земельну частку (пай) по праву спадкування.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у власності ОСОБА_2 знаходилась земельна частка (пай) на території Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області розміром 10.10 умовних кадастрових гектарів.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, не повідомивши своїх спадкоємців про наявність у її володінні вказаної земельної частки.
Після смерті ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем першої черги, була її дочка ОСОБА_1 , яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а отже, позивач, прийняла спадщину в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Заповіт ОСОБА_2 у сільраді не посвідчувався.
Так, на початку 2018 року позивачу стало відомо про те, що у власності її матері ОСОБА_2 була земельна частка (пай) на території Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області розміром 10.10 ум. кад. Га, проте жодних правовстановлюючих документів, зокрема сертифікату на право на земельну частку (пай), знайти не вдалося.
Позивач звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Магдалинівському районі Дніпропетровської області із запитом, для з`ясування питання щодо видачі сертифікату на право на земельну частку (пай) її матері та їй було надано відповідь, в якій повідомлялось, що дійсно громадянці ОСОБА_2 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1 зареєстрований за № 38291 від 20 грудня 1996 року розміром 10.10 ум.кад.га. по КДСП «Україна» на території Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, що підтверджується записом в книзі реєстрації на земельний пай членів КДСП «Україна» Магдалинівського району Дніпропетровської області.
Також, позивач звернулася до Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області з приводу документів на спірну земельну ділянку, якою було видане погодження, відповідно до якого громадянці ОСОБА_2 було відведено земельну ділянку у власність задля ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 10,36 га. З викопіювання із чергового кадастрового плану вбачається що спірна земельна ділянка розташована на території Мар`ївської сільської ради, поле - 22. Ділянка - 255.
З урахуванням вищенаведених обставин, позивач просила визнати за нею права власності в порядку спадкування, на земельну частку (пай) розміром 10.10 ум.кад.га. на території Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, поле - 22, Ділянка- 255 (том 1 а.с.2-5).

       Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволені.
       Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 по праву спадкування за законом, право власності на земельну частку (пай) розміром 10,10 ум.кад.га на території Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, поле – НОМЕР_2 , ділянка – 255 (том 1 а.с. 57-59).
       
       В апеляційній скарзі СК “Україна” посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволення позову. 

Судом 1 інстанції встановлено, що у власності ОСОБА_2 знаходилась земельна частка (пай) на території Мар`ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області розміром 10.10 умовних кадастрових гектарів, що підтверджується повідомленням Відділу у Магдалинівському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 15.03.2018 року (а. с. 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а. с. 10).
Судом також встановлено, що після смерті  ОСОБА_2 , єдиним спадкоємцем першої черги, була її дочка ОСОБА_1  (а.с. 8-9). 
Позивач –  ОСОБА_1  постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою № 149 від 01 березня 2018 року виданою Чорнолізьською сільською радою Тисменського району Івано-Франківської області, в якій зазначено, що починаючи з 05 січня 2001 року,  ОСОБА_2  була зареєстрована та проживала в даному селищі по  АДРЕСА_1 , за місцем мешкання її дочки ОСОБА_1  (а. с. 11). Позивач прийняла спадщину в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України. 
       З довідки Чорнолізьської сільської ради Тисменського району Івано-Франківської області, вбачається, що заповіт ОСОБА_2 не посвідчувався (а. с. 12).
       Мар`ївською сільською радою Магдалинівського району Дніпропетровської області, видане погодження відповідно до якого ОСОБА_2 було відведено земельну ділянку у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 10,36 га. (а. с. 16). З викопіювання із чергового кадастрового плану вбачається що спірна земельна ділянка розташована на території Мар`ївської сільської ради, поле - 22. Ділянка – 255 (а. с. 17).

       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після матері ОСОБА_2 в порядку, визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Зокрема суд зазначив, що єдиний правовстановлюючий документ на право на земельну ділянку є сертифікат, який втрачено, а тому позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на земельну частку (пай), яка належала ОСОБА_2 - є обґрунтованими. 
       
       Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
       Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення районного суду не відповідає. 

       Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі — ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
       Моментом відкриття спадщини відповідно до ст. 1220 ЦК України є день смерті спадкодавця, в даному випадку смерть ОСОБА_2 наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент вступу в силу ЦК України - 01 січня 2004 року, шестимісячний строк на прийняття спадщини не закінчився, спадкові відносини мають регулюватися ЦК України який набрав чинності 01 січня 2004 року.
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування" (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7).
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.
       Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Докази повинні бути не тільки належними, допустимими, достовірними, але й достатніми. Про що суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тобто, тягар покладається на позивача.

В матеріалах справі відсутні докази того, що позивач ОСОБА_1 зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та/або їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, які достеменно підтверджують факт того, що позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_2 є родичами, а саме те, що померла дійсно являється матір`ю позивача. 

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».
Також в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4- 13, міститься узагальнена правова позиція згідно якої, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. 

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов передчасного висновку визнавши право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку частку (пай), у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З приводу доводів апеляційної скарги, щодо застосування строку позовної давності, колегія суддів зазначає.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Враховуючи викладене та те, що колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню саме з цих підстав, то відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь СК “Україна” підлягають стягненню понесені судові витрати у сумі 2750 грн.51 коп.
       Керуючись ст.ст. 268, 367,374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу    Сільськогосподарського кооперативу “Україна” - задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2018 року — скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Мар”ївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, про визнання права власності на земельну частку (пай) по праву спадкування — відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Сільськогосподарського кооперативу “Україна” судові витрати сумі 2750 грн.51 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: