Постанова
Іменем України 
 
09 червня 2020 року
м. Київ
справа № 296/1676/19
провадження № 61-3813св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - управління Державної міграційної служби України у Житомирській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на рішення Корольовського районного суду м. Житомира, у складі судді Рожкової О. С., від 17 жовтня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М., від 14 січня 2020 року.
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до управління Державної міграційної служби України у Житомирській області про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Баку Азербайджанської РСР та у 1988 році разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 переїхав проживати до України. Так, з 1988 року по 1994 рік він проживав по АДРЕСА_1 . В подальшому він переїхав до м. Житомира, де й постійно проживає до цього часу.
Вказував, що встановлення факту його проживання на території України протягом 1988-1994 років необхідне для підтвердження належності до громадянства України. Із цією метою він 02 серпня 2018 року звернувся до відповідача з письмовим повідомленням про зобов`язання припинити громадянство Республіки Азербайджан, однак відсутність судового рішення про встановлення факту його проживання на території України станом на         24 серпня 1991 року позбавляє можливості оформити громадянство України.
Зазначав, що вказаний факт підтверджується довідкою виконавчого комітету Потіївської сільської ради Радомишльського району, випискою з погосподарської книги, показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказані докази були досліджені під час розгляду справи № 296/5791/18 й рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 серпня         2018 року встановлений факт проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України та факт його проживання у неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року. Проте, постановою суду апеляційної інстанції від  09 січня 2019 року зазначене рішення скасоване з тих підстав, що між сторонами існує спір про право.
Із урахуванням зазначеного, позивач просив встановити факт його постійного проживання в неповнолітньому віці на території України з        1988 року по 1994 рік.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня 
2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази беззаперечно не підтверджують факт його постійного безперервного проживання на законних підставах на території України протягом вказаного ним періоду.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня           2019 року - без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки надані позивачем докази беззаперечно не підтверджують факт його постійного проживання на законних підставах на території України протягом вказаного ним періоду. Районним судом належним чином оцінено надані позивачем докази.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Корольовського районного суду 
м. Житомира від 17 жовтня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Підставами касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України) та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Заявник вважає, що оскаржені судові рішення є необґрунтованими, оскільки при їх винесенні не були повно та всебічно досліджені обставини справи. Позивачем було надано належні докази, які підтверджують факт його проживання на території України з 1988 по 1994 роки, зокрема довідку виконавчого комітету Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 31 травня 2018 року, яка є офіційним документом. Факт проживання позивача на території України підтверджується також записами погосподарської книги, показаннями свідків.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
У квітні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому відзиві на касаційну скаргу управління Державної міграційної служби України у Житомирській області посилається на те, що встановивши фактичні обставини справи, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України з 1988 по 1994 роки.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Позивач ОСОБА_1 є громадянином Республіки Азербайджан, що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим                      29 грудня 2016 року компетентними органами Республіки Азербайджан.
Відповідно до копії свідоцтва про народження позивача, останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Баку Азербайджанської Радянської Соціалістичної Республіки.
Згідно довідки № 185, виданої 31 травня 2018 року виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з        1988 року по 1994 рік проживав без реєстрації за адресою:                               АДРЕСА_1 .
Згідно довідки № 187, виданої 08 червня 2018 року виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
В судовому засіданні надав пояснення свідок ОСОБА_5 - в. о. старости Потіївської сільської ради, пояснив, що він постійно проживає у с. Облітки з 1966 року та пам`ятає жінку, яка разом зі своїм малолітнім сином періодично відвідувала ОСОБА_6 . Коли позивач звернувся до сільської ради у 2018 році, він впізнав у ньому того дворічного хлопчика, який разом зі своєю матір`ю періодично приїзджав до ОСОБА_6 у село.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій                   статті 24 Конституції України.
Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.
У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не доведено постійного (безперервно) проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року (протягом 1988-1994 років).
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач в обґрунтування своїх доводів надав довідку, видану виконавчим комітетом Потіївської сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 31 травня 2018 року № 185, яка містить інформацію про те, що він протягом періоду з 1988 року по 1994 рік проживав без реєстрації по АДРЕСА_1 . Також до матеріалів справи було долучено виписки з погосподарської книги, у яких зазначено про те, що позивач проживав за вказаною адресою без реєстрації з            1988 року по 1994 рік. Власником вищезазначеного домогосподарства була ОСОБА_6 .
В судовому засіданні надав пояснення свідок ОСОБА_5 - в. о. старости Потіївської сільської ради, він пояснив що постійно проживає у с. Облітки з 1966 року та пам`ятає жінку, яка разом зі своїм малолітнім сином періодично відвідувала ОСОБА_6 . Коли позивач звернувся до сільської ради у 2018 році, він впізнав у ньому того дворічного хлопчика, який разом зі своєю матір`ю періодично приїзжав до ОСОБА_6 у село. 
Судами належним чином оцінено вказані докази, враховано вимоги нормативних актів щодо обов`язковості прописки та зроблено обґрунтований висновок, що позивачем беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України протягом 1988-1994 років, враховуючи зокрема і тривалий строк (30 років), який минув з того часу.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору. Судами першої та апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України).
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 жовтня           2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 14 січня          2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Синельников   	
 	С. Ф. Хопта  	
 	В. В. Шипович