Єдиний унікальний номер 226/511/20 
Номер провадження 22-ц/804/1436/20        

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

19 травня 2020  року                                                                                                                       м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Корчистої О.І., Мальованого Ю.М., 
за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,
заінтересованої особи ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року, уваленого судом у складі головуючого судді Салькової В.С. в місті Мирнограді Донецької області, повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року, в справі номер 226/511/20 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису, 

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року до Димитровського міського суду Донецької області звернулась ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , із заявою про видачу обмежувального припису, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28.10.2005 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 , який розірвано судом 19.02.2018 року. 
Від шлюбу мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З часу звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу і до дати проголошення рішення, чоловік застосовував до неї домашнє насильство, як психологічне, так і фізичне, що полягало у постійних погрозах, в тому числі застосування фізичної сили, залякуванні, цькуванні, вчиненні перешкод у користуванні житлом, предметами побутового вжитку, продуктами харчування тощо.
Заявниця ОСОБА_2 змушена залишити житло, опинилась у складних життєвих обставинах, оскільки не мала жодного доходу
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право користування будинком, а вона подала зустрічний позов про визнання майна сумісною власністю та його поділ. Після цього знов почалися цькування та переслідування з боку колишнього чоловіка, який перед кожним судовим засіданням ображав її, погрожував, що вона більше не побачить сина. 
Вважає, що існує ймовірність настання тяжких наслідків для її здоров`я і здоров`я малолітньої дитини, вона потребує захисту від домашнього насильства, тому просила суд заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з нею; заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; обмежити спілкування ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_3 та забирати дитину з інтернату.
Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису – відмовлено.
Із вказаним рішенням не погодилась ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Доводами апеляційної скарги наведено, що ОСОБА_1 створював умови для неможливого спільного проживання, застосовуючи економічне та психологічне насильство шляхом цькування, образ, залякування та погроз.
Суд не прийняв до уваги, що ОСОБА_1 ізолював заявницю від сина та забороняє йому спілкуватись з нею, настроює сина проти матері. 
При цьому, невірно та безпідставно зазначив, що ОСОБА_2 не спілкується з сином зі своєї ініціативи.  
Суд помилково прийшов до висновку, що будинок є особистою власністю ОСОБА_1 , тому не може заборонити йому спільно проживати з заявником, оскільки питання про поділ майна ще не вирішено.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 173-175, 181-186).
Вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув справу, заслухав пояснення учасників справи, показання свідків, дослідив всі матеріали справи та надав доказам належну правову оцінку.
Апеляційну скаргу вважає необґрунтованою.
Заперечує щодо застосування ним до ОСОБА_2 домашнього насильства у будь-які формі (фізичного, психологічного, економічного, тощо).
Будинок АДРЕСА_1 , на який посилається ОСОБА_2 як на спільне майно подружжя, він придбав на підставі договору купівлі-продажу 03.03.2004 року до укладення шлюбу з заявником, тому цей будинок є його особистою приватною власністю. 
Заінтересована особа ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції  апеляційну скаргу не визнав, вважав її необґрунтованою, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заявниця ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи  повідомлена  належним  чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання нею рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 188).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю заявника.  
Заслухавши суддю – доповідача, заінтересовану особу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна  скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.  
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.10.2005 року, 19.02.2018 року шлюб розірвано рішенням Димитровського міського суду Донецької області (а.с. 15, 18).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16). 
З відомостей Департаменту освіти і науки Полтавської ОДА вбачається, що ОСОБА_4 навчається у КЗ «Полтавська спеціалізована школа-інтернат спортивного профілю І-ІІІ ступенів Полтавської обласної ради», перебуває на неповному державному утриманні, знаходиться у закладі цілодобово, на канікули і свята батько ОСОБА_1 забирає сина додому. Дитина ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21). 
Відповідно до довідки Мирноградської міської ради ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29). 
Відповідно до акту комітету органів самоорганізації населення м. Мирнограда №101 від 28.08.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не мешкає з лютого 2018 року (а.с. 27). 
З даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.11.2019 року видно, що ОСОБА_1 належать будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 ; будинок за адресою: АДРЕСА_3 , та будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31-32). 
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбано ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 04.03.2004 року (а.с. 71-72). 
В провадженні Димитровського міського суду Донецької області перебувають цивільні справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням (а.с. 33-35). 
Листом від 07.02.2020 року Службою у справах дітей Мирноградської міської рад повідомлено, що ОСОБА_2 не звернулась до Служби у справах дітей виконкому Мирноградської міської ради із заявою про надання допомоги: проведення співбесіди з батьком дитини у присутності працівника служби та психолога, через відсутність психолога і наявність конфлікту між батьками заява спрямована до Мирноградського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді для проведення заходів з медіації (а.с. 39). 
Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 08.10.2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 (а.с. 67-69). 
Згідно з актом обстеження умов проживання від 28.08.2019 року в будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , створені умови для проживання та розвитку дитини (а.с. 83). 
Відповідно до характеристики КЗ «Полтавська спеціалізована школа-інтернат спортивного профілю І-ІІІ ступенів Полтавської обласної ради» на дитину ОСОБА_3 , дитиною опікується батько, мати участі у вихованні дитини не бере і за час перебування дитини в закладу не відвідала заклад жодного разу (а.с. 89). 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними, допустимими та достатніми доказами заявником свої позовних вимог.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону. 
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Положеннями частин першої, другої статті 350-6 ЦПК України встановлено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців.
Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Системний аналіз зазначених норм закону та наявних в цивільній справі доказів дає підстави апеляційному суду вважати, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, оскільки встановив, що належних і достатніх доказів для оцінки ризиків вірогідності вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявник не надала.
Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, зокрема ізолювання сина від матері, є аналогічними    доводам поданої заяви та були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому підстав для їх переоцінки апеляційним судом не вбачається.
Довід апеляційної скарги про неможливість спілкування заявниці з дитиною через настроювання ОСОБА_1 сина проти матері, є безпідставним, оскільки не доведений будь-якими доказами.
Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, права і обов`язки учасників справи, перевірив їх  доводи і заперечення, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Димитровського міського суду Донецької області від 24 лютого 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 19 травня 2020 року.

Суддя: