П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/3552/20
Провадження № 22-ц/4815/593/20

Головуючий у Рівненському міському суді:
суддя Панас О.В.
Ухвалу суду першої інстанції постановлено повним текстом 
поза межами судового засідання 02 березня 2020 року в м. Рівне

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В. 

учасники справи: 
заявник: ОСОБА_1 ;
законний представник заявника: ОСОБА_5 ;
заінтересовані особи: ОСОБА_4 ; 
Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів);
Служба у справах дітей Рівненського міськвиконкому; 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2020 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_1 про забезпечення позову до його подання, 
в с т а н о в и в :   
       У лютому 2020 року в суд звернулася ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_1 з заявою про забезпечення позову до його подання. Мотивуючи необхідність вжиття заходу, зазначала, що має пред`явити позов до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування від 16 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Банецькою Р.Б. за реєстровим №696. Так, згідно з договором №1 від 30 грудня 1997 року Відкрите акціонерне товариство "Рівнеавтотранспорт 15654" передало батьку заявника в строкове платне користування кімнату площею 55,8 м2 в гуртожитку по АДРЕСА_1 . В подальшому Рівненська громадська організація "Сигнал" видала ордер №42 від 10 серпня 2009 року на житлове приміщення в гуртожитку про право на вселення сім`ї із трьох осіб у житлове приміщення в гуртожитку у АДРЕСА_2 , розміром 55,8 м2. Проте вказану оселю було виведено із житлового фонду гуртожитку та приватизовано іншою особою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 народила доньку - ОСОБА_1 . Невдовзі отримала копію ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 04 жовтня 2019 року про заміну сторони у виконавчому провадженні №43053446 з примусового виконання виданого судом виконавчого листа №569/4971/13-ц про зобов`язання ОСОБА_5 звільнити нежитлові приміщення загальною площею 55,8 м2 першого поверху будівлі АДРЕСА_1 , із стягувача ОСОБА_6 на ОСОБА_4 . 
       З наведених спонукань просила вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа №569/4971/13-ц, виданого 08 квітня 2014 року Рівненським міським судом Рівненської області, про зобов`язання ОСОБА_5 звільнити нежитлові приміщення загальною площею 55,8 м2 першого поверху будівлі АДРЕСА_1 , позначені на поверховому плані технічного паспорту №4-10. 
       Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2020 року заяву про забезпечення позову повернуто ОСОБА_5 . Роз`яснено заявнику, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, які стали підставою для повернення заяви. 
       На ухвалу суду ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, де покликалась на незаконність і необґрунтованість судового рішення. 
       На її обґрунтування зазначала, що суд попередньої інстанції безпідставно повернув заяву про забезпечення позову через відсутність чіткого посилання на причини звернення до суду, належного обґрунтування підстав вжиття заходів та несплати судового збору. Так, в самій заяві зазначалося, що судовий збір не справлявся, адже відповідно до п.7 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" заявник має пільги щодо його сплати. При цьому вказувалося і про те, що невжиття заходів забезпечення позову грубо порушить права малолітньої ОСОБА_1 , яка має право на користування квартирою АДРЕСА_3 . 
       З викладених мотивів просила скасувати ухвалу місцевого суду як таку, що перешкоджає подальшому провадженню, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       У поданому відзиві представник ОСОБА_4 - адвокат Курись О.П. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, залишивши оскаржуване судове рішення в силі. На його переконання, заявник зловживає процесуальними правами і його дії мають на меті затягнути виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2013 року в справі №569/4815/13-ц, яке набрало законної сили. Хоча пунктом 6 ч.1 ст. 152 ЦПК України чітко визначено, що позов забезпечується зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа лише, коли цей виконавчий документ оскаржується, проте сам документ заявник не оскаржує. Тому висновок суду щодо невідповідності поданої заяви визначеному процесуальним законодавством змісту і формі є правильним. Також в період з 07 березня по 07 квітня 2020 року ОСОБА_5 так і не подала відповідного позову.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
       Постановляючи оскаржуване судове рішення, суд попередньої інстанції виходив із того, що при поданні заяви про забезпечення позову не сплачено судовий збір і доказів наявності пільг у позивача, в інтересах якого його матір має намір звернутись до суду, не надано. Крім того, подана заява не містить чіткого посилання на причину її подання та належного обґрунтування підстав вжиття заходів. 
       Проте з такими висновками колегія суддів не згодна. 
       Відповідно до п.14 ч.2 ст.3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
       Згідно з п.7 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.
       Матеріалами справи з`ясовано, що ОСОБА_5 , діючи як законний представник, звернулась до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       Відповідно до ч.1 ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.
       Отже, очевидно, що заявник, яка звернулася до суду в інтересах своєї малолітньої дитини, має гарантовані законом пільги щодо сплати судового збору, на які суд попередньої інстанції уваги не звернув, хоча про них було зазначено в заяві про забезпечення позову. 
       Захист прав та інтересів дитини є одним із найважливіших завдань держави, адже ставлення до дітей, їхніх прав і свобод, повага до їхньої людської гідності якнайточніше відображають рівень гуманності й цивілізованості суспільства. Діти є особливо уразливою групою з огляду на їх вік, психічний і фізичний розвиток, потребують спеціального постійного догляду і захисту. Необхідність захисту прав дитини виникає у будь-якому випадку, коли відбувається порушення її прав незалежно від того, чи усвідомлює це сам потерпілий (дитина). Під захистом прав дитини розуміється відновлення порушеного права, створення умов, які компенсують втрату прав, усунення перешкод на шляху здійснення права та інтересів.
       Через відсутність у дітей (малолітніх і неповнолітніх осіб) цивільної процесуальної дієздатності вони не мають змоги самостійно захистити свої порушені права в суді, тому цей обов`язок покладається на відповідні державні органи та батьків (опікунів, піклувальників) дитини. Відтак, чи не найважливішу роль у можливості здійснення захисту прав дітей відіграє наявність в особи, яка представлятиме їхні інтереси, можливості отримання безперешкодного доступу до правосуддя.
       При цьому заявником була виконана вимога процесуального законодавства щодо зазначення необхідності вжиття заходів забезпечення позову і, на переконання колегії суддів, вона додаткових обґрунтувань не потребує.
       Поготів, законом не передбачено таку підставу для повернення заяви про забезпечення позову як неналежне обґрунтування необхідності забезпечення, оскільки надання оцінки достатності доводів має відбувати при розгляді заяви по суті, результатом чого є виключно відмова чи задоволення заявленого ОСОБА_5 в інтересах своєї малолітньої дитини процесуального питання.
       Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 153 ЦПК України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.
       У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.
Підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до п.п. 1,4 ст. 379 ЦПК України є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах малолітньої  ОСОБА_1  задовольнити. 
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 березня 2020 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                                                С.В. Хилевич 

Судді:                                                                                   С.В. Боймиструк                                
                                                                       Н.В. Бондаренко