Постанова
Іменем України
 
11 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/12199/17
провадження № 61-43806св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Українське товариство мисливців і рибалок,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження  касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року в складі судді Шклянки М. П. і постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року в складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Українського товариства мисливців і рибалок про скасування постанови президії Українського товариства мисливців і рибалок від 29 серпня 2012 року № 11-1 про звільнення його з посади в.о. директора                        Промислово-торгівельного комерційного підприємства «Фірма Мисливпромпостач» (далі - ПТКП «Фірма Мисливпромпостач») та поновлення на вказаній посаді.
Позов мотивований тим, що позивач з 11 листопада 2003 року по 23 червеня                    2011 року працював директором ПТКП «Фірма Мисливпромпостач».
23 червня 2011 року позивач був призначений виконуючим обов`язки директора ПТКП«Фірма Мисливпромпостач».
Відповідно до постанови президії Українського товариства мисливців і рибалок України (далі - УТМР) від 29 серпня 2012 року № 11-1 позивача звільнено з роботи за пунктами 1 і 1-1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку із одноразовим грубим порушення трудових обов`язків керівника в частині невиконання постанови президії Українського товариства мисливців і рибалок від 09 серпня 2012 року №0-1 та нібито вчинення винних дій з несвоєчасної виплати підлеглим працівникам заробітної плати.
Позивач вважає звільнення незаконним, таким що порушує його права та не відповідає вимогам чинного законодавства. 
Крім того, позивач просив поновити строк для звернення до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в порушення вимог трудового законодавства не отримав наказ про своє звільнення.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом, заява про поновлення строку на звернення до суду за захистом свого прав є необґрунтованою, а позовні вимоги є недоведеними.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року - без змін.
Постанова суду мотивована тим, що із змісту постанови президії Всеукраїнської ради Українського товариства мисливців і рибалок (далі - ВР УТМР) від 29 серпня 2012 року № 11-1 вбачається, що на засіданні президії був присутній ОСОБА_1 , що він підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду. Таким чином, позивачу було відомо про його звільнення в день прийняття рішення Президією ВР УТМР -                 29 серпня 2012 року, а отже, ОСОБА_1 пропущений встановлений КЗпП строк на звернення до суду.
Крім того, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Голови президії ВР УТМР ОСОБА_2 з письмовими вимогами (24 березня 2014 року, 16 квітня 2014 року), в яких зазначав, що перебував у трудових відносинах з ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» з 11 листопада 2003 року по 26 вересня 2012 року, що підтверджує обізнаність позивача про його звільнення. Про припинення трудових відносин саме з 26 вересня 2012 року позивач зазначає і у вимозі від 24 березня 2014 року, адресованій ОСОБА_3 . 
Про факт обізнаності позивача про звільнення з займаної посади до 20 червня          2017 року свідчить лист ОСОБА_1 голові Головного управління Держпраці України ОСОБА_19 від 31 травня 2017 року, в якому позивач зазначає, що неодноразово в своїх зверненнях від 23 листопада 2016 року, 06 грудня 2016 року,         19 грудня 2016 року, 09 березня 2017 року, 31 березня 2017 року, 10 квітня 2017 року, 18 квітня 2017 року повідомляв про обставини його звільнення з займаної посади.
Доводи апеляційної скарги щодо не ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про його звільнення з займаної посади спростовуються матеріалами справи, зокрема, актом ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 25 вересня 2012 року, складеним                                    в.о. директора ОСОБА_16. , головним бухгалтером ОСОБА_3 . , помічником директора ОСОБА_18 . , в якому зазначено, що звільнений наказом від 25 вересня 2012 року № 21-к з посади в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_1 відмовився під час ознайомлення з наказом від підпису про ознайомлення з ним.
У судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва позивач пояснив, що трудову книжку йому передано на наступний день після звільнення персоналом охорони без запису про звільнення. Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме доповідної записки помічника директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_9 від 17 серпня 2012 року, коли вона зайшла до приймальні, побачила, що зник сейф, документація знаходилась у хаотичному порядку, зник ключ від сейфу в якому знаходяться трудові книжки. Згідно з  актом прийому-передачі від 31 серпня                      2012 року ОСОБА_1 здав ОСОБА_16. трудові книжки працівників підприємства (6 штук) окрім трудової книжки ОСОБА_1 
28 вересня 2012 року члени комісії у складі заступника директора-начальника торгового відділу ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» ОСОБА_16. , помічника директора ОСОБА_10 , продавця магазину «Орлан» ОСОБА_11 , члена інвентаризаційної комісії ОСОБА_12 склали акт про те, що ОСОБА_1 зайшов у приймальню та забрав із шафи справи на працівників підприємства. До 28 вересня 2012 року він усі справи повернув, окрім своєї.
Згідно з актом ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 28 вересня 2012 року, складеним головою та членами комісії, у складі голови комісії: заступника голови президії ВР УТМП ОСОБА_20 і членів комісії: ОСОБА_16., ОСОБА_17,                    ОСОБА_18., ОСОБА_12., на дату звільнення ОСОБА_1 на підприємстві була відсутня його трудова книжка та особова картка, що унеможливило зробити запис про звільнення у трудову книжку. Таким чином у діях УТМР не встановлено, факту порушення трудового законодавства, щодо невнесення запису до трудової книжки.
Позивачем не доведено поважності причин пропуску строку звернення до суду, що стосується його звільнення з роботи, тому суд першої інстанції правильно вважав такий строк пропущеним та належним чином обґрунтував свій висновок, який не спростовують доводи апеляційної скарги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
06 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2018 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що використання судами аудиторських звітів як основної підстави для звільнення від 08 серпня 2012 року та 20 грудня 2011 року є незаконним, оскільки такі звіти не містять інформації щодо предмету доказування. Дані звіти не містять висновків щодо вини керівника підприємства у виявлених порушеннях. 
Висновки судів про порушення позивачем строку на звернення до суду є неправильними, оскільки позивач не отримував копію наказу про звільнення та трудову книжку, тому строк на звернення до суду з позовом не був пропущений позивачем. Строк почав обраховуватися з моменту отримання оскаржуваної постанови 20 червня 2017 року. 
Під час звільнення не була врахована ступінь тяжкості порушення. Відповідачем не були отримані пояснення позивача до звільнення. 
Судами не надана оцінка внесенню змін до наказу про звільнення неуповноваженою особою - в.о. директора ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач», який 26 вересня 2012 року після звільнення ОСОБА_1 своїм наказом виключив один пункт частини першої статті 41 КЗпП України.
Не були застосовані статті 148, 149 КЗпП про строки та порядок застосування дисциплінарних стягнень. 
Підставою для звільнення було невиконання позивачем впродовж 20 днів постанови президії ВР УТМР від 09 серпня 2012 року № 10-1, яка стосувалася ліквідації підпорядкованого підприємства та не могла з огляду на обсяг робіт бути виконаною за 20 днів. 
Суди попередніх інстанцій зробили неправильний висновок про те, що судами вже вирішувалося питання про законність звільнення позивача та не було встановлено порушень. У матеріалах справи немає судових рішень, які б це підтверджували. Не враховано, що відповідачем було видано дві постанови про звільнення позивача - спочатку з посади директора ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач», а потім - з посади в.о. директора.
Після отримання під підпис 17 листопада 2015 року позивач спочатку оскаржував в суді постанову про звільнення з посади директора, а після отримання 20 червня 2017 року копії постанови про звільнення з посади в.о. директора оскаржив і цю постанову. У листах Голові Державної служби України з питань праці позивач викладав обставини звільнення, про яке йому стало відомо 17 листопада  2015 року. 
Акт ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» від 25 вересня 2012 року про те, що позивач відмовився від підпису під час ознайомлення з наказом про звільнення є неналежним доказом, оскільки він складений не УТМР. Крім того, позивачу було відмовлено УТМР у видачі оскаржуваної постанови листом від 13 червня                     2017 року.
Неправильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність трудової книжки позивача в сейфі ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач», адже позивач перебував у трудових відносинах з УТМР.
Не досліджені докази про звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності. 
Судом першої інстанції докази в справі не досліджувалися. 
Судом не вирішено клопотання позивача від 16 лютого 2018 року про долучення письмових доказів, а також клопотання позивача від 20 лютого 2018 року про визнання недопустимими та неналежними доказів, наданих відповідачем. 
Позиції інших учасників 
04 жовтня 2018 року УТМРнадіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив мотивований тим, що на засіданні президії ВР УТМР 29 серпня 2012 року, на якому прийняте рішення про звільнення позивача з посади в.о. директора                   ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач», позивач був присутнім. Позивач відмовився написати письмові пояснення перед звільненням, про що свідчить акт про відмову від надання письмових пояснень від 29 серпня 2012 року, підписаний бухгалтером ВР УТМР, головою ревізійної комісії ВР УТМР та спеціалістом з організації та кадрової роботи ВР УТМР. 
Підставою для звільнення стали виявлені аудиторською фірмою значні суми заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач», а також заборгованість перед Пенсійним фондом України з оплати єдиного соціального внеску, податків й інших платежів. 
На виконання постанови президії ВР УТМР від 29 серпня 2012 року № 11-1 наказом ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» від 25 вересня 2012 року № 21-к зі змінами, внесеними наказом від 26 вересня 2012 року № 21/1-к, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України. Позивач відмовився від ознайомлення з цим наказом і від підпису про ознайомлення з ним, а також забрати оригінал зазначеного наказу про звільнення, в зв`язку з цим комісією з працівників ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» складено відповідний акт. 
Перебуваючи на лікарняному, позивач прибув до ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» для передання печатки та службових документів новопризначеному в.о. директора ОСОБА_16. , що підтверджує обізнаність позивача із своїм звільненням. Відповідно до акту від 31 серпня  2012 року позивач передав ОСОБА_16 печатки підприємства, а також трудові книжки працівників у кількості 6 штук. У цьому акті зафіксовано, що одна трудова книжка, що належала позивачу, відсутня.
17 серпня 2012 року комісією працівників ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» встановлено, що позивач, маючи дублікат ключа від сейфа ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач», забрав документи з сейфа, печатки підприємства та трудові книжки працівників. Свою трудову книжку позивач підприємству не повернув, що унеможливлювало внесення запису до неї про звільнення позивача. Відсутність трудової книжки та особової картки позивача також підтверджується актом, складеним працівниками ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» 28 вересня 2012 року.
Позивачу відмовлено у поновленні на посаді директора ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, яке залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій.
За зверненням позивача Головним Управлінням Держпраці Київської області на ПТКП «Фірма «Мисливпромпостач» проведено дві позапланові перевірки, які не виявили порушень. 
Головне Управління Держпраці Київської області повідомило Держпраці України листом від 21 червня 2017 року про те, що позивач притягався до відповідальності за порушення вимог законодавства про працю як керівник підприємства. 05 вересня 2011 року постановою Оболонського районного суду                м. Києва у справі № 1-986/2011 року встановлено факт невиплати позивачем як керівником підприємства заробітної плати працівникам, що призвело до виникнення заборгованості більш ніж на місяць у 2011 року. При цьому кримінальну справу щодо позивача закрито за Законом України «Про амністію у 2011 році». У зазначеному листі зроблено висновок про законність дій засновника підприємства - УТМР щодо звільнення позивача, оскільки факт невиплати заробітної плати виявлено 08 серпня 2012 року, а рішення про звільнення прийняте ВР УТМР 29 серпня 2012 року. 
Після цього за зверненням позивача на підприємстві проведено третю перевірку органами Держпраці України, яка також не встановила порушень з боку відповідача. 
Вказане підтверджується листом Міністра соціальної політики України від                       26 червня 2017 року № 1920/0/5-17/28.
Питання звільнення позивача з посади керівника підприємства досліджувалися у межах кримінального провадження за зверненням позивача щодо грубого порушення законодавства про працю, незаконного звільнення, невиплати заробітної плати та службової підробки. Постановою від 24 березня 2018 року це провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях відповідача ознак злочину. Ця постанова позивачем не оскаржувалася та є чинною. 
Судами надано належну оцінку доказам того, що позивач знав про своє звільнення, проте не оскаржив його у визначений у законі строк. 
У межах кримінального провадження позивач долучав копію постанови про своє звільнення ВР УТМР від 29 серпня 2012 року № 11-1 із своїм підписом на звороті про ознайомлення з нею 31 серпня 2012 року. 
Під час допиту позивач також підтвердив, що виконував обов`язки директора підприємства до 29 серпня 2012 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку письмового провадження є правилом, визначеним у ЦПК України. 
Колегія суддів Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.
Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення сторін.
Частиною третьою статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Фактичні обставини, встановлені судом 
З 11 листопада 2003 року по 23 червня 2011 роки позивач працював директором ПТКП «Фірма Мисливпромпостач».
Відповідно до статуту УТМР - це товариство є добровільною всеукраїнською громадською організацією, яка об`єднує мисливців і рибалок з метою сприяння активному розвитку любительського мисливського, стендового і рибальського спорту, охорони, відтворення, збереження, раціонального використання тваринного світу та захист спільних інтересів.
Згідно з пунктом 1.2 статуту ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» його засновником є УТМР. До повноважень президії ВР УТМР належить, зокрема, призначення на посаду керівників госпрозрахункових підприємств та звільнення їх з займаних посад (підпункт «є» пункту 6.2.3.1 статуту). Керівництво поточною діяльністю підприємства здійснюється директором підприємства відповідно до його програм і планів. Директор призначається та звільняється з посади засновником (пункти 8.1, 8.2 статуту).
Постановою президії ВР УТМР від 24 вересня 2003 року за № 4-4/2 позивача призначено на посаду директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач».
Постановою президії ВР УТМР від 23 червня 2011 року за № 6-6/7 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за його заявою за власним бажанням та постановою від 23 червня 2011 року за № 6-6/8 призначено його виконуючим обов`язки директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» з 24 червня 2011 року.
29 серпня 2012 року на засіданні президії ВР УТМР визнано роботу ОСОБА_1 на посаді в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» незадовільною та звільнено його з займаної посади, що оформлено постановою № 11-1.
Підставою для звільнення позивача з посади в.о. директора ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» були висновки, зроблені Аудиторською фірмою «Консалтингова компанія «МВ ГРУПП» у аудиторським звітах від 20 грудня 2011 року та 08 серпня 2012 року, про наявність значних сум заборгованості з виплати заробітної плати працівникам ПТКП «Фірма Мисливпромпостач», а також заборгованості перед Пенсійним фондом України з обов`язкових платежів.  
Зокрема, в звіті Аудиторської фірми «МВ ГРУПП» від 08 серпня 2012 року встановлено, що заборгованість з виплати заробітної плати на підприємстві станом на 01 липня 2012 року склала 135 593,90 грн.
У зв`язку з заявою ОСОБА_1 про його знаходження на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 19 серпня 2012 року, днем звільнення позивача               ВР УТМР вирішено вважати перший день виходу його на роботу після хвороби.
На виконання постанови президії ВР УТМР від 29 серпня 2012 року № 11-1 наказом  ПТКП «Фірма Мисливпромпостач» від 25 вересня 2012 року №21-к зі змінами, внесеними наказом від 26 вересня 2012 року № 21/1-к, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за пунктом 1-1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Доводи касаційної скарги про те, що суди неправомірно відмовили у задоволенні позову з огляду на пропуск позивачем строку на звернення до суду, є безпідставними.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Судами попередніх інстанцій на підставі письмових доказів встановлено факт відмови позивача від ознайомлення з наказом про звільнення та те, що позивач забрав з підприємства свою трудову книжку та не повернув її на підприємство для внесення запису про звільнення. 
Відмова позивача від ознайомлення з наказом про звільнення, що зафіксована в установленому законом порядку, не свідчить про наявність в нього обставин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду. 
З огляду на встановлений судами попередніх інстанцій факт того, що позивач, маючи доступ до місця зберігання трудових книжок, самостійно забрав свою трудову книжку з підприємства та не повернув її для внесення запису про звільнення, посилання позивача на відсутність відповідного запису в його трудовій книжці та невидачу йому у день звільнення роботодавцем трудової книжки, є безпідставними. Відповідна поведінка позивача є такою, що не відповідає добросовісності як певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. 
Відтак, відсутні правові підстави для визнання поважними причини пропуску позивачем передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду, а тому суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у задоволенні позову з підстав пропуску зазначеного строку.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться за межами розгляду справи касаційним судом, який лише перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами першої і апеляційної інстанції правильно встановлені обставини справи, застосовано норми матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, в зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. М. Ігнатенко   В. С. Жданова   	
 	В. О. Кузнєцов