ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року 
м. Черкаси   

Справа № 693/587/19		
Провадження № 22-ц/821/813/20		
категорія 302010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І. 
суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л.
секретаря: Винник І. М.
учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Жашківська об`єднана територіальна громада;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Жашківська об`єднана територіальна громада, у складі головуючого судді: Шимчика Р. В., повний текст рішення складено 24 січня 2020 року, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Жашківська об`єднана територіальна громада.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 30 січня 2014 року вона придбала житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 . На момент купівлі-продажу власником даного будинку був ОСОБА_3 .
Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка на момент продажу належала продавцеві на праві приватної власності і мала розмір 0,0351 га у відповідності з Державним актом, виданим Жашківською міською радою 17 вересня 2003 року.
В 2017 році їй стало відомо, що придбаний нею житловий будинок будувався на земельній ділянці, яка була наділена первісному власнику і її розмір складав 820,0 кв.м.
Вказана земельна ділянка знаходилася у користуванні як первісного власника житлового будинку, так і в наступних власників цього ж будинку.
У грудні 2017 року вона звернулася до Жашківської міської ради із заявою, в якій просила надати їй у користування решту земельної ділянки для обслуговування належного їй житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , тобто її залишок від загальної площі, який мав би складати 0,046 га.
Однак, Жашківська міська рада повідомила, що із земельної ділянки по АДРЕСА_1 (розмір якої був 0,082 га) вилучено 0,046 га та передано до присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 , на якій знаходиться житловий будинок, що належить ОСОБА_2 .
Зазначала, що 18 червня 2001 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , був придбаний житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці Жашківської міської ради Черкаської області розміром 820,0 кв.м. При відчуженні вказаного будинку земельна ділянка належала Жашківській міській раді і на цій земельній ділянці знаходився житловий будинок під літерою «А», хлів під літерою «Б», погріб під літерою «В». Тобто, до житлового будинку були прив`язані наведені господарські будівлі.
На час придбання ОСОБА_3 житлового будинку по АДРЕСА_1 , власником та розпорядником земельної ділянки, на якій розташований придбаний ним будинок, була Жашківська міська рада Черкаської області і, як стало відомо позивачу, ОСОБА_3 не звертався до міської ради про надання йому у користування земельної ділянки розміром 0,082 га.
Жашківська міська рада у 2002 році своїм рішенням вилучила у ОСОБА_3 0,046 га для подальшого надання цієї земельної ділянки ОСОБА_2 для обслуговування придбаного нею житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Своїм рішенням від 2002 року Жашківська міська рада вилучила земельну ділянку на свій власний розсуд і залишила під будинком на АДРЕСА_1 - 0,0354 га землі. Площу розміром 0,046 га цим же рішенням приєднала до земельної ділянки, на якій знаходиться житловий будинок, що належить ОСОБА_2 і знаходиться по АДРЕСА_2 має суміжну межу, а тому Жашківська міська рада на свій власний розсуд здійснила розподіл, від`єднання, приєднання певних площ суміжних земельних ділянок. Земельна ділянка, яка вилучалася на користь ОСОБА_2 , мала певні обтяження. На цій земельній ділянці знаходилися побудови, які мали прив`язку до житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Тобто, порушуючи право власника житлового будинку з надвірними спорудами, Жашківська міська рада прийняла неправомірне рішення.
За договором купівлі-продажу ОСОБА_3 мав би отримати у користування земельну ділянку розміром 820,0 кв. м., адже на ній знаходився житловий будинок, хлів під літерою «Б» та погріб під літерою «В». Але міська рада чомусь вирішила вилучити земельну ділянку разом з побудовою-господарською будівлею під літерою «Б» і позивачка фактично придбала житловий будинок без надвірних споруд.
Вона була впевнена, що ОСОБА_3 приватизував земельну ділянку розміром 820 кв. м., здійснив її поділ і в подальшому подарував більшу частину земельної ділянки своїй матері - ОСОБА_2 . 
Але в травні 2018 року, дізналася про процедуру вилучення частини земельної ділянки та надання її іншому громадянину, позивач дійшла висновку, що Жашківська міська рада, проводячи процедуру вилучення 0,046 га із земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 , порушила норми та правила проведення даної процедури, на підставі якої був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, на якій знаходилася господарська будівля, що є приналежністю до головної речі - житлового будинку, і не є і не може бути самостійною нерухомою річчю. Річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. А ці об`єкти не можуть передаватися іншим суб`єктам договірних правовідносин за договорами купівлі-продажу, дарування, довічного утримання, тощо. Вони призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою.
Вилучивши земельну ділянку разом з господарською будівлею, міська рада лишила права набувача обслуговувати головну річ - житловий будинок.
Тому просила визнати незаконним Державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,046 га, яка передана ОСОБА_2 у власність на підставі рішення Жашківської міської ради від 2002 року; скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 , розташовану по АДРЕСА_2 , розмір якої 0,046 га.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що проаналізувавши обставини справи з урахуванням норм чинного законодавства, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та доводи учасників процесу, враховуючи пояснення свідка, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 27 січня 2020 року та постановити нове рішення, яким справу направити на новий розгляд в новому складі суду. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, відмовив їй у задоволенні клопотання про витребування технічної документації на спірну земельну ділянку, загальний розмір якої складається з трьох земельних ділянок та взагалі не перевірив наявності такої технічної документації.
Зазначає, що ОСОБА_2 надала неправдиву інформацію Жашківській міській раді Черкаської області про той факт, що вона не має у користуванні земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, а тому міська рада 26 квітня 2002 року прийняла рішення надати їй ще одну земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку, а через деякий час, 14 листопада 2002 року, міська рада прийняла ще одне рішення надати земельну ділянку з таким же цільовим призначенням. Вказаної обставини суд першої інстанції не врахував.
Вказує, що суд також не врахував, що вона вже зверталася до суду з адміністративним позовом про визнання рішення міської ради незаконним та скасування державного акта з метою доведення протиправних дій відповідача щодо надання завідомо неправдивих відомостей, на підставі яких міська рада прийняла правомірне рішення.
Вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в позові дійшов невірних висновків, адже діями відповідача порушуються її права саме як набувача нерухомості, яку набувач не може обслуговувати за відсутності умов.

21 квітня 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що ніяким чином не стосуються і не можуть стати обґрунтуванням позовних вимог.
Вважає, що право на звернення до суду за захистом порушених, на думку скаржника, прав ОСОБА_1 обмежено виключно набутим нею обсягом прав у встановленому законом порядку, зокрема тих, що випливають із зареєстрованих у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за договорами купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку від 30 січня 2014 року, майно в якому індивідуально визначене та його перелік вичерпно наведений у тексті договорів.
Зазначає, що скаржником у даній справі не пред`явлено вимоги щодо визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, відтак прийняття рішення про скасування державного акту є передчасним в силу несамостійності такої вимоги.
Крім того, вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що підтверджується матеріалами справи та самим позивачем.
Просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

22 квітня 2020 року від Жашківської міської ради надійшли пояснення щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 в яких зазначено, що оскаржене рішення є законним та обґрунтованим.
Вважає, що ще до моменту придбання земельної ділянки ОСОБА_1 , її попередній власник ОСОБА_3 розпорядився частиною наданої йому земельної ділянки, тому Жашківська міська рада не вбачає жодних порушень прав ОСОБА_1 , як власника чи користувача земельної ділянки.
Просила рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 24 квітня 2020 року справу призначено до розгляду на 20 травня 2020 року на 12:00, в подальшому розгляд справи відкладено на 04 червня 2020 року на 10:30.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

Згідно Договору купівлі-продажу будинку від 30 січня 2014 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, розміром 0,0351 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7120910100:01:001:1108. Право власності продавця на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР №032730, виданим Жашківською міською радою 17 вересня 2003 року. Крім вказаного будинку на земельній ділянці розташовані: погріб «В», ворота з хвірткою №1, огорожа №2, огорожа №3, вимощення І, колонка «К» (а.с. 10).
Відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2014 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку розміром 0,0351 га, кадастровий номер 7120910100:01:001:1108, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташований житловий будинок з надвірними спорудами щодо якого сторонами укладений окремий договір купівлі-продажу у день укладення цього договору (а.с. 11).
13 грудня 2017 року ОСОБА_1 зверталась до Жашківської міської ради Черкаської області із заявою в якій просила надати їй у користування 469 кв. м. земельної ділянки, що надавалась первісному власнику будинку, який придбаний нею, оскільки на ній розташована господарська будівля - сарай, який є приналежністю до придбаного нею житлового будинку (а.с. 5).
Відповідно до листа Жашківської міської ради Черкаської області від 02 квітня 2018 року №02-30/Ш-25, ОСОБА_1 повідомлено, що в 2002 році з присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 вилучено 0,046 га та передано до присадибної ділянки по АДРЕСА_2 матері ОСОБА_2 , тому присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1 становить 0,036 га (а.с. 6).
Згідно архівного витягу рішення виконавчого комітету Жашківської міської ради від 26 квітня 2002 року №124 про розгляд заяв про зміни в землекористуванні вирішено: ОСОБА_3 , проживаючому по АДРЕСА_1 надати присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,082 га згідно договору купівлі-продажу будинку з ОСОБА_5 , зареєстрованого в реєстрі під №1777 від 18 червня 2001року; ОСОБА_2 , проживаючій по АДРЕСА_3 надати присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 0,035 га, яку не заперечує передати ОСОБА_3 (а.с. 36-37).
Відповідно до архівного витягу рішення виконавчого комітету Жашківської міської ради від 14 листопада 2002 року №350 про розгляд заяв про зміни в землекористуванні та надання земельних ділянок у власність вбачається, що виконавчим комітетом Жашківської міської ради вирішено: у ОСОБА_3 , проживаючого по АДРЕСА_1 , вилучити присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,011 га згідно фактичної наявності; ОСОБА_2 , проживаючій по АДРЕСА_3 , надати у власність присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_3 , площею 0,011 га згідно фактичної наявності (а.с. 38-39).
Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЧР №032729 від 17 вересня 2003 року,  ОСОБА_2  є власником земельної ділянки площею 0,1021 га по  АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки7120910100:01:002:0291. 

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду із даним позовом, наголошувала на тому, що відповідач ОСОБА_2 оформила право власності на земельну ділянку площею 0,046 га за адресою: АДРЕСА_3 , з порушенням вимог законодавства, що порушує її права, як власника суміжної земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зокрема, позивач зазначала, що земельна ділянка площею 0,046 га, на якій знаходилася господарська будівля, що є приналежністю до головної речі - житлового будинку, була вилучена із земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 та надана відповідачу, що порушує її право, як власника, обслуговувати належний їй будинок. 
Тобто, ОСОБА_1 ставши власником будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 30 січня 2014 року на підставі договорів купівлі-продажу, просила визнати незаконним державний акт на землю ОСОБА_2 , виданий 2003 року, як такий, що порушує її права та виготовлений з порушенням вимог закону.
За змістом ст. 14 Конституції України, з якою кореспондуються приписи ч. 1, 2 ст. 373  ЦК України та ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Згідно із ч. ч. 1 - 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення цього права.
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч. 1 ст. 81 ЗК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, в редакції чинній на час видачі спірного державного акта на право власності на земельну ділянку, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
За  ст. 126 ЗК України, в приведеній редакції, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
У свою чергу ст. 152 ЗК України регламентує способи захисту прав на земельну ділянку.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Отже, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 07 травня 2020 року у справі № 278/2513/17-ц (провадження № 61-46378св18).
При вирішенні даного спору врахуванню підлягає і наступне.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У відповідності зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Відповідно до ст. 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1021 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер земельної ділянки 7120910100:01:002:0291 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЧР №032729 від 17 вересня 2003 року.
Її земельна ділянка утворилась, в тому числі, шляхом вилучення в 2002 році з присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 земельної ділянки площею 0,046 га та приєднання 0,046 га до присадибної ділянки по АДРЕСА_2 , що призвело до того, що присадибна земельна ділянка по АДРЕСА_1 становить 0,036 га.
В послідуючому ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на земельну ділянку та 17 вересня 2003 року отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку на 0,0351 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), якій було присвоєно кадастровий номер 7120910100:01:001:1108.
На початку 2014 року ОСОБА_3 виявив бажання відчужити належний йому будинок та земельну ділянку.
30 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).
Вказані договори купівлі-продажу є чинними станом на час вирішення даного спору.
При цьому, Договором купівлі-продажу житлового будинку від 30 січня 2014 року чітко визначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, розміром 0,0351 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 7120910100:01:001:1108. Крім вказаного будинку на земельній ділянці розташовані: погріб «В», ворота з хвірткою №1, огорожа №2, огорожа №3, вимощення І, колонка «К» (а.с. 10).
За викладеного твердження позивача, наведене нею в позовній заяві, про те, що вилучивши земельну ділянку разом з господарською спорудою, а саме хлівом під літерою «Б», міська рада лишила права набувача обслуговувати головну річ - житловий будинок, не заслуговують на увагу.
Водночас в Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 30 січня 2014 року зазначено, що покупець купив земельну ділянку площею 0,0351 га, кадастровий номер 7120910100:01:001:1108, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . Також зазначено, що земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 032730, виданого Жашківською міською радою та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 575 17 вересня 2003 року, що підтверджується витягом з Держаного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-7100529072013, виданим відділом Держземагенства у Жашківському районі Черкаської області 07 серпня 2013 року (а.с. 11).
Отже, укладаючи вищевказані Договори купівлі-продажу ОСОБА_1 було достовірно відомо, що вона купує земельну ділянку саме розміром 0,0351 га по АДРЕСА_1 , а також достовірно відомо, які саме господарські будівлі та споруди, крім житлового будинку, на ній розташовані.
Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, саме з 30 січня 2014 року ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок та на земельну ділянку площею 0,0351 га та, відповідно, право захищати своє право власності на вказану земельну ділянку, тоді як спірна земельна ділянка площею 0,046 га, належачи на праві власності відповідачу з 2003 року, не перебувала ні у власності, ні у користуванні позивача.
Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довела суду належними та допустимими доказами наявності порушених, оспорюваних чи невизнаних її прав відповідачем. За наведеного, у суду не було підстав для витребування та дослідження технічної документації на земельну ділянку, що належить відповідачу ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди скаржника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що підстави для направлення даної справи на новий розгляд в новому складі суду, згідно з вимогами апеляційної скарги, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду, нормами цивільного процесуального законодавства не передбачені.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.  
Повний текст постанови складено 09 червня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Т. Л. Фетісова