Дата документу 16.06.2020 Справа № 337/1766/19

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 червня 2020 року
м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №337/1766/19
Провадження №22-ц/807/988/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Кримської О.М. (суддя-доповідач),
суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,
за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року в складі судді Котляра А.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», третя особа: Хортицький відділ державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, звільнення майна з-під арешту,
В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаними позовними вимогами, які обґрунтовано тим, що 10 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким він передав у позику ОСОБА_2 23 760 доларів США у строк до 10 серпня 2017 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання, 10 лютого 2016 року ОСОБА_2 передав йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . 
У встановлений в договорі строк ОСОБА_2 позику йому не повернув, у зв`язку із чим, він звернувся до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про реєстрацію за ним права власності на квартиру, в чому йому було відмовлено у зв`язку із тим, що на квартиру зареєстровано обтяження. 
Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників позивач дізнався, що стосовно ОСОБА_2 існують виконавчі провадження №№ 55273095, 51849086, які було відкрито Хортицьким відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі – Хортицький ВДВС м. Запоріжжя) на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Запоріжжя про стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь АТ «АЛЬФА-БАНК». 
В ході вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Коржакової А.А. від 12 серпня 2016 року накладено арешт на спірну квартиру та оголошено заборону на її відчуження.
Посилаючись на вказані обставини, просив суд:
в порядку виконання умови договору позики та договору іпотеки, укладених 10 лютого 2016 року між ним та ОСОБА_2 , звернути стягнення та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 418 939 грн; 
звільнити квартиру АДРЕСА_1 від арешту та заборони на відчуження, які було накладено постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Коржакової А.А. 12 серпня 2016 року (виконавче провадження №51849086);
стягнути з ОСОБА_2 судові витрати на сплату судового збору та правової допомоги.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Звільнено квартиру АДРЕСА_1 від арешту та заборони на відчуження, накладених постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Коржаковою А.А. від 11.08.2016 року у виконавчому провадженні №51849086, номер запису про обтяження 15865911.
В задоволенні інших позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «АЛЬФА-БАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на ОСОБА_1 ..

Апеляційну скаргу обґрунтовано наступним: позивачем не доведено, що вартість майна, яке знаходиться в іпотеці не перевищує суми заборгованості за договором іпотеки; рішення суду в справі №337/3774/15-ц від 12 жовтня 2015 року, яке примусово виконується Хортицьким ВДВС м. Запоріжжя набрало законної сили до укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 іпотечного договору; позивачем не вірно визначено юрисдикцію та суб`єктний склад позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині задоволених позовних вимог щодо звільнення майна з-під арешту, а в частині відмови в задоволенні вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності учасниками справи не оскаржено, тому колегія суддів у відповідності до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на квартиру, іпотекодержателем якої є позивач ОСОБА_1 , порушує пріоритетне право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Встановлено судом, що 10 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 634 392 грн, що в еквіваленті на день укладання цього договору складало 23 760 доларів США. Позика була надана до 10 серпня 2017 року (т.1 а.с.6).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 10 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . Договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 92 (т.1 а.с.7-11).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №189867829 від 22.11.2019, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. 10 лютого 2016 року внесено запис про реєстрацію іпотеки за номером 13204660, а також реєстраційний запис про державну реєстрацію обтяження за номером 13204421 (т.2 а.с.6-9)

18 лютого 2019 року на підставі п. 5.1.2 вказаного договору іпотеки ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. заяву з вимогою про повернення суми позики та попередженням, що у випадку невиконання вимоги про повернення позики протягом 30 днів з моменту отримання заяви, він буде вживати заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.12-13).

01.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на його ім`я.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 №46299325 від 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено в державній реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки на момент проведення такої реєстрації наявне зареєстроване обтяження (т.1 а.с.14).

З наявної в матеріалах справи копії зведеного виконавчого провадження №53483579 щодо боржника ОСОБА_2 вбачається, що на виконанні в Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя перебуває шість виконавчих листів щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на загальну суму 846 888,43 грн, в тому числі виконавче провадження №51849086 з примусового виконання виконавчого листа №2/337/1572/2015, виданого від 16.02.2016 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «АЛЬФА-БАНК» боргу 603 487,35 грн (т.1 а.с.78,80-82).

Вказаний виконавчий лист №2/337/1572/2015 видано 16.02.2016 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя на підставі рішення в справі №337/3774/15-ц від 12.10.2015, що набрало законної сили 23.10.2015, та яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «АЛЬФА-БАНК» заборгованість в розмірі 603 487,35 грн (т.1 а.с.80-81).

Постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Коржакової А.А. від 11 серпня 2016 року у виконавчому провадженні №51849086 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 та оголошено заборону на відчуження такого майна (т.1 а.с.84).

Особливості звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначено положеннями Закону України №606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому суд першої інстанцій помилково керувався положеннями Закону України №1404-VIII від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, оскільки предметом цього спору є звільнення майна з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Коржакової А.А. від 11 серпня 2016 року у виконавчому провадженні №51849086.
Підставою виникнення спірних правовідносин є настання певної події, а тому їх регулювання здійснюється нормою, яка чинна на момент здійснення відповідної дії,тобто чинними на час арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України №606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження».

Так, статтею 44 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» визначено черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Положеннями частини третьої статті 54 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» визначено такі випадки можливого звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 4, 7-8 ст. 54 Закону України №606-XIV від 21.04.1999). .

Відповідно до статті 1 Закону України №898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку» іпотека – вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України №898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. 

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про звільнення квартири з-під арешту, накладеного органом ДВС відповідає нормам матеріального права та узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 листопада 2018 року в справі №636/959/16-ц.

Незважаючи на те, що під час вирішення спору суд першої інстанції помилково керувався положеннями Закону України №1404-VIII від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження», на правильність та законність висновків суду це не впливає, оскільки аналогічні положення містилися у Законі України №606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не наділений правом звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, оскільки він не є власником нерухомого майна, не ґрунтуються на законі.

Так, оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна особою, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не приведе до належного захисту її прав, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 60 Закону України №606-XIV від 21.04.1999 «Про виконавче провадження» (статтею 59 Закону України №1404-VIII від 02.06.2016 у чинній редакції).
Законодавець визначив окремий механізм поновлення порушеного права особи, якій належить арештоване майно, - звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту (стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження» у чинній редакції, стаття 60 цього Закону в редакції, чинній на момент накладення арешту на майно).
Таку правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 826/12775/15.
Таким чином, ОСОБА_1 , як іпотекодержатель нерухомого майна, право якого зареєстроване в установленому законом порядку, має право на звернення з позовом про звільнення майна з-під арешту, якщо вважає, що такими діями порушені його права, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено той факт, що вартість майна, яке знаходиться в іпотеці не перевищує суми заборгованості за договором іпотеки є неприйнятними.
Згідно договору позики, укладеного 10 лютого 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 , останній отримав від ОСОБА_1 у позику кошти у розмірі 634 392 грн, що в еквіваленті на день укладання цього договору складало 23 760 доларів США. Позика була надана до 10 серпня 2017 року .

З метою забезпечення виконання зобов`язання, 10 лютого 2016 року ОСОБА_2 передав йому в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої було визначена – 534 000 грн. 
Позивачем надано до суду першої інстанції висновок про ринкову вартість, виготовлений ТОВ «Брок Сервіс плюс» від 19 квітня 2019 року відповідно до якого ринкова вартість нерухомого майна – квартири АДРЕСА_1 складає 418 939 грн ( т. 1 а.с. 16).
Відповідачем не спростовано визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість предмета іпотеки. 
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості боржника іпотекодержателю.
Твердження апеляційної скарги про те, що даний спір має вирішуватися за правилами адміністративної юрисдикції, оскільки ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження є безпідставними.
Позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши про порушене право, як іпотекодержателя нерухомого майна, на яке було накладено арешт державним виконавцем в рамках виконавчого провадження.
Зі скаргою на дії (бездіяльність), рішення державного виконавця позивач відповідно до вимог частини першої статті 447 ЦПК України.
Натомість становище, в якому опинився позивач, як іпотекодержатель, характер установлених спірних правовідносин, зміст і правова природа даного спору у своїй сукупності дають підстави визнати, що спірні відносини виникли у сфері приватно- правових відносин, тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності за позивачем колегією суддів не переглядається, оскільки в апеляційній скарзі не оскаржено в цій частині.
Отже, встановивши, що на підставі договору іпотеки від 16 лютого 2016 року ОСОБА_1 є іпотекодержателем спірної квартири, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , проте постановою державного виконавця Хортицього ВДВС м.Запоріжжя від 11 серпня 2016 року накладено арешт на все майно відповідача, у тому числі на зазначену вище квартиру, суд першої інстанції правильно застосував наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зняття арешту із нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, оскільки іпотекодержатель має переважне право перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Вирішуючи спір, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Оскаржуване рішення містить висновки щодо результатів оцінки наданих сторонами доказів, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи та вимогами законодавства і не дають підстав уважати, що судом при ухваленні рішення неправильно застосовані норми матеріального чи порушені норми процесуального права.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачеві у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» залишити без задоволення.
Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2019 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено – 19 червня 2020 року.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова