Постанова
Іменем України 
02 квітня 2020 року
м. Київ
справа № 750/3347/17
провадження № 51-468км20
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,             
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2019 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016270010009476, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз – 28 березня 2018 року вироком Деснянського районного суду м. Чернігова  за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання  у виді позбавлення волі строком на 4 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 травня 2013 року та призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі  строком на 5 років 1 місяць. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2018 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.
Згідно з вироком, 04 жовтня 2016 року, приблизно о 23:50, ОСОБА_6 , діючи повторно, знаходячись неподалік зупинки громадського транспорту «Політехнічний університет», що на вул. Шевченка у м.Чернігові, шляхом нанесення декількох ударів кулаком в область голови ОСОБА_7 , заподіяв  останньому легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я та відкрито заволодів його майном, чим заподіяв ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 225 грн.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що матеріали провадження не містять достатніх доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, при цьому судовий розгляд у суді першої інстанції було проведено неповно й однобічно, висновки суду, викладені в його рішенні, не відповідають фактичним обставинам провадження. Стверджує, що на досудовому слідстві до нього застосовувався психологічний тиск. Вважає, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками не відповідає вимогам закону. На зазначені порушення ним було вказано і в апеляційній скарзі, проте апеляцій суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не надав оцінки всім доводам його скарги та скарги захисника. Крім того, просить зарахувати йому строк попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.  
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового розгляду заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Наявні в матеріалах кримінального провадження докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Отже, дослідивши обставини встановленні під час кримінального провадження, надавши доказам належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційних скарг сторони захисту та навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника, апеляційний суд не встановив істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування чи зміну вироку суду першої інстанції. 
Доводи щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам. Апеляційний суд проаналізував такі доводи, дав на них відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційні скарги сторони захисту, відповідно до вимог ст. 419 КПК України зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Разом із тим, під час перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтується на досліджених у судовому засіданні об`єктивних доказах, які зібрані у передбаченому законом порядку, і є правильним.
Цей висновок підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який показав, що в день події перебував біля зупинки громадського транспорту «Політехнічний інститут» на вул. Шевченка у м. Чернігові. Назустріч йому йшов чоловік, щось йому сказав і через кілька секунд наніс декілька ударів йому в обличчя, вихопив з руки барсетку. У нього почалася кровотеча. Були викрадені барсетка, гаманець, телефон «Нокіа-1202», ключі, грошові кошти 60-70 грн. Майже впевнений, що це був обвинувачений, але точно сказати не може. Під час досудового розслідування упізнав його за фотографією. Також свідок ОСОБА_8 показав, що він є знайомим ОСОБА_6 . ОСОБА_6 взяв  у нього борг 150 грн і в якості закладу дав телефон «Нокіа». Чий це телефон, він не цікавився. ОСОБА_6 вчасно борг не повернув і свідок здав його до ломбарду.
Окрім того такий висновок підтверджується висновками експертів № 4560/4561/16-24 від 20 грудня 2016 року та № 1191 від 24 листопада 2016 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 березня 2017 року.
Таким чином, суд оцінив у сукупності показання потерпілого та свідка, дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 березня 2017 року, висновки експертів, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими та в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. 
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про відсутність доказів причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України, не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Що стосується тверджень засудженого про невідповідність протоколу  пред`явлення особи  для впізнання  за фотознімками від 23 листопада 2016 року року вимогам ст. 288 КПК України, то це також було предметом перевірки апеляційного суду, та вказані твердження були визнані судом безпідставними.
Так, із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками вбачається, що він оформлений відповідно до приписів ст. 104 КПК України, а зазначену слідчу (розшукову) дію проведено в присутності понятих із дотриманням вимог ст. 228 КПК України. Перед пред`явленням для впізнання потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що зможе впізнати особу, вказав про її зовнішній вигляд та описав обставини, за яких він бачив цю особу. В ході проведення пред`явлення особи для впізнання за фотознімками потерпілий впізнав за фотознімками особу, котра заволоділа його барсеткою з майном, і цією особою, виявився   ОСОБА_6 (т. 1, а.п.75-76). 
Отже, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Що стосується доводів засудженого про застосування до нього психологічного тиску з боку працівників поліції, то вони є голослівними, оскільки про застосування такого тиску ні протягом досудового слідства, ні під час судового розгляду не заявлялося. До того ж, в ході всього судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 свою вину у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно, не визнавав. Показання ОСОБА_6 не були покладені в основу обвинувального вироку, суд першої інстанції надав їм відповідну оцінку в сукупності з іншими доказами та визнав засобом захисту з метою уникнути відповідальності, що не перешкодило суду ухвалити законний і обґрунтований вирок.      
Таким чином, твердження засудженого про застосування незаконних методів слідства не відповідають критеріям «небезпідставності» в розумінні ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки ним не були повідомлені конкретні обставини такого поводження з ним і не надані будь-які підтвердження цим обставинам, що унеможливлювало здійснити її перевірку, а тому не створювало обов`язку проведення їх розслідування.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 50, 65, 70,71 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засуджених, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Що стосується порушеного засудженим питання про зарахування йому у строк покарання строку його перебування під вартою до часу вступу вироку щодо нього в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то слід взяти до уваги таке.
Частиною 1 ст. 539 КПК України передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Згідно з п. 1 ч. 2 цієї статті клопотання про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
За наведених підстав питання щодо зарахування ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення у строк покарання може бути вирішене в порядку статей 537, 539 КПК України за наявності передбачених законом підстав місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, і не потребує втручання суду касаційної інстанції.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                            
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2019 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_9 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                           ОСОБА_3